Біт-покоління
Ця стаття є сирим перекладом з російської мови. Можливо, вона створена за допомогою машинного перекладу або перекладачем, який недостатньо володіє обома мовами. (квітень 2019) |
Біт-поколі́ння (англ. The Beat Generation, іноді перекладається як «Розбите покоління») — назва групи американських авторів, що працювали над прозою та поезією[1][2]. Біт-покоління мало вплив на культурну свідомість своїх сучасників з середини 1940-х років та завоювало визнання наприкінці 1950-х років. Сучасні літературні критики розглядають біт-покоління у різних іпостасях: як письменників-екзистенціалістів, аморальних особистостей, романтиків, аполітичних людей та представників богеми; найбільш точно, на думку одного з дослідників, є розгляд біт-покоління як девізу або символу революції американських звичаїв[3].
Термін «біт-покоління» з'явився 1948 року та належав Джеку Керуаку, таким чином охарактеризував нонконформістський молодіжний рух і андеграунд у Нью-Йорку, що виросли з практично зниклого на той момент «втраченого покоління»[4][5]. Біт-покоління почало формуватися на початку 1940-х років у студентських колах Колумбійського університету, де Люсьєн Карр познайомив Керуака, Гінсберга та Берроуза, які згодом стали головними представниками «Розбитих»[6].
Серед основних авторів течії — прозаїки Вільям Берроуз, Джек Керуак, поети Аллен Гінсберг, Ґреґорі Корсо, Лоуренс Ферлінгетті, Ґері Снайдер, Майкл Макклур, Діана ді Прима, Філіп Вейлен, Філіп Ламантіа, Лерой Джонс, Боб Кауфман, Роберт Крілі та Роберт Данкен. Найвідоміші зразки літератури біт-покоління — поема «Крик» Гінсберга (1956), романи «В дорозі» Керуака (1957) та «Голий ланч» Берроуза (1959). На заході «покоління розбитих» наприкінці 1960-х велика частина цієї групи зазнала трансформацію у рух хіпі, хоча окремі її члени приєдналися до інших політичних течій цього часу[7].
Етимологія
ред.В одній зі своїх публіцистичних статей Керуак писав, що «розбите покоління» було вперше згадано ним 1948 року в бесіді з Джоном Голмсом: так письменник охарактеризував соціальний пласт, що виник після практично зниклого до кінця 1940-х «втраченого покоління»[8][5]. У пресі дане словосполучення вперше з'явилося у романі «Марш!»[en] (1952) Холмса[9]. Менш поширеною точкою зору є приписування авторства терміна «розбите покоління» Бобу Кауффману[10].
Вільям Лавлор уточнює, що, на відміну від «покоління», термін «бітник» з'явився лише у 1958 році, коли журналіст газети «San Francisco Chronicle» Герб Каен[en] у випуску від 2 квітня додав до слова «beat», яке на сленгу джазових музикантів 40-х означало убогість та розпач[11], слов'янський суфікс «-ник», взятий з назви радянського «Супутника-1», запущеного за півроку до цього; Мартін Левінсон пов'язує факт публікації статті вже після запуску літального апарату на орбіту з тим, що стосовно «бітників» вона висловлювала аналогічне знаходження останніх десь за межами цього світу[12]. Письменник Пол Діксон[en] цитує журналіста:
Я придумав слово «бітник» просто тому, що «Супутник» тоді літав, і слово з'явилося саме[13].
Оригінальний текст (англ.)I coined the word «beatnik» simply because Russia's Sputnik was aloft at the time and the word popped out.
Історія
ред.Колумбійський університет і 1940-ві
ред.На початку 1940-х років Керуак був студентом Колумбійського університету, однак, посварившись з тренером, кинув навчання. Два роки по тому, в 1944-м, він повернувся в надії відновитися і здійснити давню мрію — зайнятися літературою та стати письменником[14]. Незабаром після свого двадцять другого дня народження Керуак познайомився з поетом-початківцем на ім'я Люсьєн Карр[en]. Керуаку сподобалися безперервні гулянки нового друга, і вдвох вони частенько пиячили та вживали бензедрин. В цей же час тусуючись в артистичних колах Карр вирішив увести свого знайомця до богемного кола, що почало формуватися при університеті[6]. У лютому 1944 на одну з вечірок Карр запросив Берроуза, щоб познайомити його з Керуаком, — того ж дня відбулося і знайомство останнього з Гінсбергом, студентом, котрий мріяв стати адвокатом та захищати права робітничого класу[15][16]. Згодом саме завдяки цим трьом Берроуз зустрів свою майбутню дружину, Джоан Воллмер[17].
Д. Воллмер була однією з найважливіших фігур літературного руху, що зароджувався, й дуже посприяла об'єднанню молодих людей у згуртовану за інтересами групу; саме квартира Д. Воллмер на Манхеттені, де вона жила разом зі своєю подругою Еді Паркер, згодом першою дружиною Керуака[18], зайняла особливе місце в історії біт-покоління — власне, найбільш тісні дружні зв'язки «внутрішнього кола» бітників зародилися саме там[19]. Б. Найт, що спеціалізується на темі жінок в історії біт-покоління, відводить Воллмер роль покровительки і музи «Розбитих», відзначаючи високу освіченість в філософії та літературі, напористий характер та самостійність Джоан, які посприяли зародженню руху[18]; схожої думки дотримується і Д. Уіллс, відводячи Джоан найважливішу роль в історії руху[19].
Наприкінці літа 1944-го сталася трагедія. 14 серпня Карр і його коханець Девід Каммерер залишилися наодинці в одному з міських парків; сильно п'яні, молоді люди затіяли бійку, під час якої Каммерер отримав кілька ударів ножем у груди. Карр вирішив, що його друг мертвий, і кинув його тіло в Гудзон; через добу він здався владі. Новина про вбивство сильно потрясла всю компанію — Гінсберга, який навчався з Карром в одній групі, Керуака, Берроуза, що ходив до однієї школи з Каммерером. Карра звинуватили у вбивстві другого ступеня тяжкості та засудили до ув'язнення на десять років[20]. Дані події Керуак та Берроуз через невеликий час описали у романі «І бегемоти зварилися в своїх басейнах», який, проте, судовою ухвалою був заборонений до публікації до моменту смерті Карра[20][21]. У цьому ж році вся компанія остаточно перейшла з алкоголю на наркотики — Керуак залишився вірний бензедрину, Берроуз почав колотися морфіном, Гінсберг волів вживати пейотль[22].
Через проблеми, викликані з прийомом наркотиків, переважно галюциногенів, Берроуз був змушений пройти курс психоаналізу, однак на тлі цього відносини з Джоан покращилися, і зв'язок між двома коханцями лише зміцнився[23]. У березні 1945 Гінсберга виключили з університету — він писав та малював різні непристойності на брудному вікні у своїй кімнаті. Майбутній поет був обурений кількома адміністративними попередженнями, які отримав від керівництва університету, стурбованого його гомосексуальними контактами з Керуаком, який частенько ночував у кімнаті Аллена. Гінсберг також припускав, що одна з прибиральниць навчального закладу — антисемітка, оскільки ніколи не мила його вікно, — і висловив свої емоції з цих приводів написами «У Батлера немає яєць»[24] (англ. Butler has no balls) і нецензурними висловлюваннями щодо євреїв, а також малюнками члена та черепа з перехрещеними кістками[25][26]. У цьому ж році секретар британського поета Уїст Одена, Алан Ансен, познайомився і став близьким другом Берроуза, Корсо, Керуака та Гінсберга, пізніше влившись у ряди бітників[27].
В 1946 сталася знаменна зустріч — в Нью-Йорку Гінсберг з Керуаком зустрілися і подружилися з Нілом Кессіді[28]. Останні двоє зійшлися особливо близько — Ніл хотів, щоб Джек навчив його писати, а Джек хотів навчитися жити — двоє стали нерозлучними приятелями. Керуак з Кессіді безліч разів подорожували з одного кінця континенту в інший, вживаючи наркотики, п'янствуючи та насолоджуючись джаз-музикою з радіоприймача[29]. Протягом переміщень між штатами Керуак не переставав вести дорожні записи їхніх пригод[30]. Безліч щоденникових записів, згодом виданих окремими книжками, слово в слово будуть пізніше перенесені на сторінки роману «В дорозі»[31]. У цьому ж році поет і прозаїк Герберт Ханке[en] вперше познайомив Берроуза з героїном, до якого останній на тривалий час пристрастився; рік потому, в 1947-м, за ґрати за звинуваченням у пограбуванні потрапив поет Грегорі Корсо[28]. В 1948-м в культуру влився початкуючий поет Філіп Ламантіа; кинувши навчання, він приєднався до французьких сюрреалістам в Нью-Йорку, через яких незабаром та познайомився з Керуаком та Гінсбергом[32].
Життя Берроуза ж тим часом все більше ускладнювалося проблемами з законом; з Джоан вони часто змінювали місце проживання — вони жили в Техасі, Луїзіані та Мехіко, ховаючись від переслідування влади. 16 квітня 1949 Берроуз писав Гінсбергу, що йому пред'явлено звинувачення в зберіганні наркотиків та загрожує тюремне ув'язнення; 27 травня він перший раз згадав, що збирається з родиною перебратися на південь. 13 жовтня письменник вже відсилав листи з нового будинку в Мексиці[33]. На новому місці Берроуз-старший намагався стати фермером; на обширних полях, прилеглих до будинку, він вирощував бавовну та коноплю[34]. Спокійне життя на фермі, однак, тривало недовго. У розпалі вечірки 6 вересня 1951 Берроуз сказав гостям, що буде стріляти з пістолета «в стилі Вільгельма Телля», — його дружина помістила склянку на голову, і письменник, будучи в стані сильного алкогольного сп'яніння, вбив її пострілом, не потрапивши в «мішень»[35]. Дана подія стала головною, як скаже сам Берроуз кілька десятиліть потому, за все його життя та послужила головним «поштовхом» для його літературної кар'єри[36]. У ході розгляду у справі про вбивство дружини Вільям був визнаний винним — йому загрожувало тюремне ув'язнення терміном від восьми до двадцяти років, проте під час нового слухання після поданої апеляції він був відпущений на свободу. Історія з повторною балістичною експертизою (на противагу тій, яка служила основним доказом провини Берроуза) на сьогодні залишається повною білих плям — оригіналів офіційних документів, які могли б пояснити, як Берроузу вдалося вийти з в'язниці лише після двох тижнів перебування в ув'язненні, попросту не збереглося[37].
Не уникнув проблем із законом і Гінсберг. 1949 року його заарештували за крадіжку автомобіля, але зусиллями співробітників та юристів Колумбійського університету його, замість ув'язнення, направили до психіатричної лікарні для лікування. Саме там Гінсберг познайомився і незабаром став близьким другом Карла Соломона[en], якому згодом присвятив свій найбільший твір «Крик»[38]. Після виходу з лікарні, Гінсберг познайомився з недавно звільненим з в'язниці Корсо[39]. У цьому ж році Керуак, який відвідує курси літературної майстерності разом зі своїм другом Джоном Холмсом, зустрів студента Боба Кауфмана, Також письменника-початківця. Останній, згодом утвердившись як «поет», стане видатним представником бітництва[40]. У цей час сам Джек активно працював над кількома творами — він писав «Доктора Сакса»[en] і «Містечко та місто»[en]. Тільки коли останній був прийнятий до публікації 1949 року, автор повернувся до раніше відкладеного «В дорозі»[41]. Разом з тим Керуак продовжував трудитися на різних низькооплачуваних роботах для підтримки своєї тяги до подорожей («впродовж наступних шести років я байдикував, був кондуктором, моряком, жебраком, видавав себе за індіанця в Мексиці, загалом, був і тим, і сим»[42]).
Читання в Галереї Шість і 1950-ті
ред.Першу версію «В дорозі» Д. Керуак закінчив у 1951 після трьох тижнів безперервної роботи, надрукувавши на друкарській машинці за двадцять один день 125 тис. слів. За розповідями самого Керуака, його виводила з себе необхідність постійно вставляти в машинку чисті аркуші. Тоді він склеїв безліч листів японського паперу та використовував вийшов 147-метровий рулон для безперервного друку[30][43][44]. Почалися тривалі переговори з видавцем.
В 1952 Лоуренс Ферлінгетті, демобілізований з військового флоту, успішно увійшов в літературні кола Сан-Франциско. Він нетривалий час викладав у Університеті Сан-Франциско[en], написав кілька статей для «San Francisco Chronicle» про поетичні читаннях. На одному з них він познайомився з поетом та есеїстом Кеннетом Рексрот[en] та Робертом Данкеном, а також з Пітером Мартіном, видавцем невеликого журналу «City Lights»[45].
Ферлингетті, Рексрот та Мартін вирішили відкрити однойменне видавництво та книгарню. Надалі останній[en] стане своєрідною Меккою для місцевих письменників та художників. Там же, через певний час, вперше зустрілися Гінсберг, Макклур та Снайдер[46]. Ферлінгетті став не лише співвласником підприємства, але і зайняв пост головного редактора видавництва. Дуже скоро він став найважливішою фігурою тогочасної поезії США, а згодом «перетворився на турботливого татуся для нонконформістів від літератури, одну з ключових фігур біт-руху»[47][48]. У цьому ж році вийшов роман «Марш!» Джона Холмса, що вважається першим твором біт-покоління [49]. В 1954-му сформувався один з найважливіших союзів біт-покоління — Гінсберг зустрівся з Пітером Орловскі, з яким вони згодом будуть коханцями практично до смерті першого[50].
Приблизно в цей же час Берроуз завершив своє тривале подорож по Еквадору та Перу (звіти про перебування там письменника згодом склали книгу «Листи Яхе») та переїхав до Марокко, в Міжнародну зону Танжер, яку мріяв відвідати після прочитання кількох книг Пола Боулза[51][52]. Тут же він почав працювати над текстами, які згодом увійшли до «Голий ланч» та «інтерзону».
Вперше увагу майбутнє біт-покоління привернуло під час читань в Галереї Шість[en] в районі Сан-Франциско під назвою Норт-Біч[en] 7 жовтня 1955[53]. Читання проходили в колишньому авторемонтному магазині[54]. Захід був організований Кеннетом Рексрот для реклами молодих авторів — Гінсберга, Макклура, Ламантіа, Снайдера, Вейлен та Керуака. Не всі з виступаючих були до цього відомими, що робить читання в «Галереї Шість» також особливо важливою для формування біт-покоління подією[54]. Крім цього, тут же в історію руху вперше вплівся політичний мотив — читання були покликані показати позицію міста проти дій Комісії з розслідування антиамериканської діяльності та підтримати наростаючий Берклійський рух за свободу слова[en]. Сучасні історики відзначають, що читання в Галереї Шість були живим доказом того, що маккартизму не вдалося забити останній цвях у кришку труни першої поправки до конституції[55].
Захід зібрав близько ста п'ятдесяти осіб, проте точно відновити події складно; версія Макклура представлена в книзі «Scratching The Beat Surface», Керуака — в «Бродягах Дхарми»[56]. Першим слово взяв Рексрот, поіменно представивши учасників дійства гостям; далі мікрофон був переданий Ламантіа, він був єдиним, хто раніше вже виступав на публіці[57], який представив матеріал за авторством свого друга Джона Хоффмана, недавно загиблого від передозування пейота[54]. Наступним читав Макклур, наймолодший з представлених поетів. Більшу частину матеріалу він узяв з книг «Point Lobos: Animism» і «For the Death of 100 Whales», однак виступ почав з віршів Данкена, творчістю якого щиро захоплювався[58]. Наступним виступав Уейлен, який прочитав свої роботи зі збірки «Plus Ca Change»[54].
Передостаннім виступав двадцятидев'ятирічний Гінсберг, що на той момент не публікувався і ніколи раніше не брав участь у поетичних читаннях. «Крик» був написаний ним всього кілька тижнів тому, тому ніхто ще не чув тексту твору і не читав його[59]. Виступаючи, Гінсберг читав рядки поеми як єврейський кантор, мигцем підглядаючи в текст та вимовляючи кожну нову сходинку на єдиному подиху. Присутні в галереї гості остовпіли, а Керуак в ритм виступаючому поетові почав кричати: «Давай! Давай!» (англ. GO! GO!). По закінченні читання першої частини поеми, оскільки решта ще не було написано, Рексрот був у сльозах, а Гінсберг зробив вдалий старт своєї майбутньої поетичної кар'єри[59]. Поет ішов зі сцени під гучні оплески[60].
завершуючий виступ Снайдер обмежився прочитанням уривків з однієї своєї поеми. Керуак, до того моменту вже неабияк п'яний, не виступав[54]. Дані читання також затвердили формат, який в майбутньому буде притаманний усім публічним читанням біт-поезії, — виступу в стилі бібоп-уявлень, найчастіше на одній сцені з джазовими музикантами[61][62].
Незабаром після читань Снайдер виїхав із США подорожувати та пізнавати буддизм в Японію[39]. У середині 1950-х також відбувався значний перехід в об'єднання тоді зароджуваного покоління бітників існуючої авангардної постмодерністської групи поетів[en], об'єднаних навколо коледжу Black Mountain College[en], — зокрема, в «табір» розбитих перейшли такі поети, як Роберт Крілі, Чарльз Олсен[en] і Роберт Данкен[63].
Ферлінгетті, присутній серед гостей на читаннях, одразу зацікавився «Криком», а рік по тому виступив його першим видавцем[64]. Після публікації партія книг була вилучена співробітниками поліції, поема оголошена «Непристойною», а Л. Ферлінгетті заарештований[65]. Дев'ять свідків із сан-францисского літературного товариства висловилися на користь поеми, позначивши її соціальну значущість. Під час процесу 3 жовтня 1957 суддя Клейтон Р. Хорн заявив, що поема цілком пристойна, — «Крик» постановою суду було дозволено друкувати, а з видавця були зняті всі звинувачення[66]. Цей судовий процес став не лише важливою подією в боротьбі за свободу слова, але і привернув додаткове суспільну увагу до розбитого поколінню[67].
«Довгі судові розгляди за участю Американського союзу захисту цивільних свобод та видних діячів культури викликали широкий резонанс. Кращого піару для маловідомих авторів не можна було й придумати. Вся країна дізналася про нові поетів та письменників, що безкомпромісно виступають за повну свободу творчого самовираження.»
— В. Павловець, «В очікуванні бомби»[48]
Незабаром сталася ще одна знакова для біт-покоління подія. Після безлічі відмов з боку видавців «В дорозі» Керуака нарешті взяло до друку Viking Press. У момент, коли роман був опублікований, багато критики розглядали бітництво як феномен минущий, і роботу Керуака відмовлялися сприймати всерйоз[68]. Один з небагатьох позитивних оглядів книги був представлений виданням The New York Times, в той час як переважна більшість інших були негативні. Журналіст з The New York Times писав: «Ця книга — найбільш майстерне та значне висловлювання того покоління, яке сам Керуак назвав розбитим та найпершим втіленням якого виступає»[69]. Саме рецензія в цьому виданні стала першим кроком Керуака до популярності[31]. Незважаючи на різношерсті відгуки про книгу, остання швидко стала бестселером, а сам Керуак — знаменитістю; роман став «біблією» біт-покоління[30]. новонабутий статус Керуак сприймав з дискомфортом[68].
У жовтні цього ж, 1957-го року Гінсберг з Орловскі переїхали в Париж, в Beat Hotel[en][39]. Рік по тому до них приєднався Берроуз, він переживав наслідки лікування апоморфіном від наркозалежності під наглядом Гайсина[70]. Тут же зав'язалося важливе знайомство — Гайсин представив Берроузу режисера Ентоні Белчев[en]; втрьох вони почали спільну роботу над рядом кінопроєктів за мотивами творчості Берроуза[71]. наслідком їх співпраці стали згодом не лише ряд короткометражних фільмів Белчев, але і знаменитий цикл з трьох експериментальних романів «Трилогія Нова» Берроуза[72].
Тоді ж до компанії приєдналися Керуак та Алан Ансен, спільно з Гінсбергом допомагали переробляти та оформляти розрізнений матеріал Берроуза — до 1958 року разом вони закінчили чорновий варіант «Голого ланчу». Для публікації рукопис у цьому ж році була запропонована Морісу Жиродья, голові видавництва «Olympia Press», яке спеціалізувалося на випуску книг, написаних в грубій манері з використанням обсценной лексики та часто на грані з порнографією. М. Жиродья відповів відмовою. Письменник був змушений звернутися в Сан-Франциско до Лоуренса Ферлінгетті і його «City Lights»; Олівер Харріс[en], співавтор книги «Листи Вільяма Берроуза», зазначає, що, хоч письменник та пішов на поступки, погодившись викреслити з тексту «брудні» моменти, Ферлінгетті все одно відхилив пропозицію видати «Голий ланч». Тільки деякий час по тому, коли значний уривок книги був опублікований Chicago Review[en], інтересом до рукопису перейнявся Жиродья, що раніше відмовляв в опублікуванні[73].
1958 року, завдяки знайомству з Лерой Джонсом, власником невеликого видавництва, починаюча американська поетеса італійського походження Діана ді Прима опублікувала свою першу книгу[74]. В описуваний час Ді Прима кинула навчання в коледжі та переїхала в Гринвіч-Віллидж, де і відбулося її перше знайомство з представниками близьких до біт-покоління кіл[75]. Її книга привернула увагу Гінсберга з Керуаком, і незабаром Ді Прима, так само як і Лерой, влилися в ряди «розбитих»[76]. Згодом Джонс буде неодноразово виступати видавцем для біт-авторів — Керуака, Олсена, Френка О'хари[77].
На тлі дедалі більшого популярності поезії бітників, в 1959 Гінсберг, Кауфман, Вайнанс[en], Вільям Марголіс (англ. William Margolis) і Джон Келлі (англ. John Kelly) почали випускати журнал «Beatitude», створений як центральний орган «бітницького руху». Видання проіснувало двадцять років — з 1959 по 1987 (з восьмирічною перервою з 1961 по 1969)[78]. У цьому ж році під Франції «Olympia» опублікувала «Голий ланч», який моментально потрапив у список книг, заборонених до видання на території США, з причини широкого використання нецензурною лексики, наявності сцен з педофілією та вбивствами дітей[79][80]. Примітно, що й у Франції не обійшлося без скандалу, — справа дійшла до того, що видним літераторам (НЕ французьким, як писав Берроуз) довелося навіть написати відкритий лист до уряду країни, виправдовуючи дії Жиродья з випуску роману в друк[81].
Захід покоління і 1960-ті
ред.1960-ті в історії біт-покоління можна охарактеризувати як «спокійні» роки — важливих для «розбитих» подій практично не відбувалося, десятиліття характерно виходом великої кількості творів уже визнаних авторів. На початку десятиліття були опубліковані «The Happy Birthday of Death» Корсо, Керуак випустив новелу «Трістесса[en]» та «Lonesome Traveler», виходить «Wobbly Rock» Уелча[82]. В 1961-м видається «М'яка машина» Берроуза, «Dinners and Nightmares» Ді Прими, виходять «Kaddish and Other Poems» Гінсберга, виходить «Передмова до двадцятитомної записки самогубців» Джонса, «Dark Браун» Макклура; аж до середини десятиліття з'явилися такі важливі книги, як «Квиток, який лопнув» (1962) і «Листи Яхе[en]» (1963) Берроуза, «Біг Сюр» (1962) і «Бачення Жерара»[en] (1963) Керуака[83].
В цей же час почався процес перетворення самого покоління. Так, ортодоксальні ряди «розбитих» залишив Ніл Кессіді, приєднавшись до молодого письменника Кена Кізі і його неформальної комуни «Веселі бешкетники». У колах молоді Сполучених Штатів (не без допомоги Кізі і його «Кислотних тестів») почала зароджуватися «психоделічна революція»[84][85]. У середині десятиліття відбувся останній гучний судовий процес в історії біт-покоління — слухання справи за романом Берроуза «Голий ланч», розпочате 12 січня 1965[86]. Справу розглядав суддя Юджин Хадсон (англ. Eugene Hudson)[87]. Основною стратегією захисту була ідея, що твір має незаперечну соціальну значимість[88]. У числі запрошених експертів для оцінки книги були представлені Гінсберг, Мейлер та Чиарди[89]. Сам автор на слуханні не був присутній; відповідаючи на закономірне питання журналіста про це, Берроуз відповідав:
«Викликали, але я відмовився їхати. А загальне враження — суцільний фарс. Захист доводив, ніби „Голий ланч“ має величезне суспільне значення, проте, по-моєму, це до справи не відноситься і не зачіпає основного питання про право цензури в цілому, про право держави здійснювати яку б то не було цензуру. Упевнений, будь я там, користі б не приніс[90].»
У суді Гінсберг говорив більше години, обговорюючи структуру роману, його теми та літературні достоїнства. Кожний окремий елемент книги він відокремлював від іншого та демонстрував, як він постає у вигляді соціального критицизму і, одночасно, є важливим взірцем творчості[80]. Мейлер, в свою чергу, порівнював твір Берроуза з «У пошуках втраченого часу» та «Уліссом», спираючись на те, що «Голий ланч» по праву стоїть з ними в одному ряду[91]. 7 липня 1966 Верховний суд Массачусетса[en] ухвалив, що текст роману «Голий ланч» не є непристойним. З видавця були зняті всі звинувачення, і твір міг вільно продаватися на території США[80].
Паралельно з подіями, що розгортаються в суді, в друк вийшли «Нова Експрес» (1964) Берроуза, «Dutchman» (1964) Джонса, «Ghost Tantras» (1964) Макклура, «Solitude Crowded with Loneliness» (1965) Кауфмана, «Ангели спустошення» (1965) Керуака[83]. 6 жовтня 1966 року народження, в день офіційної заборони ЛСД, політично активна молодь з Хейт-Ашбері влаштувала «Фестиваль любові»[en], який став «розігрівом» для подальшої епохальної події в житті Сан-Франциско[92]. На додаток до нього пройшов великий захід «Human Be-In»[en] в парку «Золоті ворота», і нарешті, влітку 1967 більше ста тисяч хіпі зібралися на «Літо любові», що остаточно завершило трансформацію біт-покоління в нову соціальну групу — хіпі[7][93].
Подальша доля біт-покоління
ред.Погляди нової групи поділяв Аллен Гінсберг, який брав участь у всіх основних, масових подіях хіпі. Його поезія вплинула на багатьох авторів нової формації, до того ж Гінсберг прикладав багато зусиль для об'єднання нової молоді з бітниками[7]. Доля ж Керуака склалася трагічно — почавши зловживати наркотиками та алкоголем, після заходу біт-покоління він впав у затяжну депресію, практично перестав писати[94]. Вільям Берроуз продовжив займатися творчістю, проте, як відзначає Джеймс Грауерхольц[en], його редактор та літературний виконувач духівниці, після 60-х романи письменника придбали політичне забарвлення[95].
Лоуренс Ферлінгетті продовжив займатися видавничою справою та сконцентрувався переважно на гостро-політичних авторів та творах; Ґері Снайдер став помітною фігурою в русі енвайронменталісти[96]. Макклур продовжив активно займатися поезією, на додаток до цього включивши в сферу інтересів театр; він написав кілька п'єс та пропагував об'єднання поезії та інших форм мистецтва в єдине ціле[97]. Уейлен переключився на романістику і до 1970-х видав три романи, а також сконцентрувався на наукових роботах, зокрема, досліджуючи взаємини письменника та суспільства[98]. Діана Ді Прима долучилася до руху феміністок, яке активізувалося в 1960-х, і згодом стала одним з його чільних членів[99]. Лерой Джонс теж почав брати участь в політичному житті країни, з 1960-х влившись в ряди захисників прав афроамериканців[100].
У творчості Філіпа Ламантіа зразка 1960-х явно став проявлятися афроцентрізм, він також взяв участь у політичному русі «Чорна Сила»[en][101]. Роберт Крілі, на відміну від інших, залишився далеким від політики та продовжив займатися поезією, до середини десятиліття здобувши велике визнання та славу[102]. Аналогічно йому поезії залишилися вірні Грегорі Корсо та Роберт Данкен[103][104]. Боб Кауфман в цей час перебрався в Нью-Йорк з родиною, де багато пив і вживав наркотики, що зрештою привело його до арешту та примусового лікування в одній з міських клінік[105].
Творчість
ред.Літературні попередники
ред.На поезію Грегорі Корсо істотний вплив справила творчість англійського поета XIX століття Персі Шеллі, його ж згадує та Гінсберг на початку своєї поеми «Каддіш». Вплив Шеллі також зазначав Макклур[106]. Чималу роль зіграв та сучасник бітників, Вільям Карлос Вільямс, в числі іншого віддавав данину поваги молодим поетам та написав передмову до «Крику» Гінсберга. На Гінсберга значною мірою справили вплив роботи Вільяма Блейка та Уолта Уїтмена[107]. На всі біт-покоління вплинули праці таких класиків, як Езра Паунд та Т. С. Еліот[3].
Для прози та поезії «розбитих» літературними попередниками, в різній мірі, були Генрі Торо, Ральф Емерсон, Герман Мелвілл, Емілі Дікінсон, Едгар Аллан По, на Берроуза особливий вплив надав американський прозаїк канадського походження Джек Блек[en][108]. Значиму роль у здобутті власного голосу бітниками зіграли сюрреалісти Антонен Арто, Андре Бретон та Трістан Тцара[109]. Останні двоє також зробили величезний вплив на художника-авангардиста Брайон Гайсина, близького друга та соратника Берроуза, з яким вони удвох розробили «метод нарізок» — найважливішу частину творчості та «візитну картку» Берроуза[110]. На Лью Уелча значно вплинула творчість Гертруди Стайн, життя якої він присвятив одну зі своїх книг; на Керуака сильний вплив справила творчість Марселя Пруста, Ернеста Хемінгуея, Томаса Вулфа та Джона Баньяна[111][112].
Біт-поезія — особливості та критика
ред.Поезія представників біт-покоління характеризується суб'єктивізмом та анархічними настроями[113]. Найбільший вплив на неї справили дадаїзм та сюрреалізм, за типом віршування вона ставиться до верлібру, рідше — до хайку[114][115]. Поезія за своєю структурою припускає гучне, швидке прочитання вголос — що і реалізовувалося в рамках живих виступів поетів під акомпанемент джазових оркестрів в різних клубах[114][116]. Бітницький верлібр орієнтований на голос, насичений повторами та сильно впливає саме при читанні вголос — як відзначають деякі автори, здебільшого, біт-поезія сформувалася на основі поезії, яку читали в андерграундних клубах[117].
У післявоєнній Америці виділяють два глобальних напряму в поезії: «формалістської» (Карл Шапіро[en], Рендалл Джарелл, Річард Уілбер) та «антиформалістської» (це — бітники, що у творчості виражали добровільну бідність, бродяжництво, еротичну свободу, анархічний гедонізм і відчуженість від соціальних проблем[118]). На думку Кеннета Рексрот, творчість бітників є «майже повним втіленмня давньої, Уітменівськиої, популістської, соціальної, революційної традиції в американській поезії» — тобто бітники говорили від імені простої людини, що, на його думку, додало верлібру статус «демократичної форми, настільки важливої для американської ментальності»[119]. Бітницьку поезію також називають «джазом друкарської машинки» (англ. typewriter-jazz), визначаючи її стиль «уривчастим, нерівним», в ритмі виділяючи опускання складів у середині слова; бітники у своїх текстах пестили й плекали свою позицію відчуженості[120].
Відзначають, що бітники, що з'явилися не лише як літературна течія, але і як ідеологічна група, одразу стали опозиціонерами існуючим в американському суспільстві цінностям та способу життя: «конформізму, „Промиванню мізків“ мас-медіа, лицемірству та святенництву американського „суспільної думки“ і „суспільної моралі“»[121]. Політичні погляди представників біт-покоління виражалися в гострій критиці «суспільства мейнстріму», товариства з нестачею спонтанності та вміння радіти, з його конформізмом та репресивністю, з передчуттям приреченості та особливо з його мілітаризмом холодної війни[122].
За критичні погляди на сучасників та Америку біт-поетів ігнорували літературні критики, вони зазнавали нападок з боку нью-йоркських інтелектуальних кіл, зображувалися в карикатурному вигляді[123]. Одним із найзавзятіших критиків бітництва був Норман Підгорець, що вказував на наявний (на його думку) зв'язок між злочинцями та бітниками і звинувачував, зокрема, Керуака в антиінтелектуалізму: «Суща правда полягає в тому, що примітивізм бітників служить, в першу чергу, прикриттям їх антиінтелектуалізму. \<…> Керуаку та друзям подобається думати про себе як про інтелектуалів. \<…> Але назвати Керуака інтелектуалом, значить, вдатися до якогось новоязу»[124][125]. Основним, що турбувало критиків у творчості бітників, був їх негативний настрій. Журнал The Nation[en] охарактеризував біт-покоління як «що говорить „ні“», Playboy назвав нігілістами[126].
Для російськомовних читачів біт-поезія довгий час була недоступна; в 70-ті, «політизована та орієнтована на соціальне», вона не була затребувана внаслідок обмеженості можливості для будь-якого соціального дії в умовах СРСР[127]. Пожвавлення інтересу спостерігається лише в другій половині 80-х, однак про публікації «розбитих» поетів в СРСР до певного часу не могло бути й мови.
«Найбільшу популярність отримало лист 35 літераторів проти арештів дисидентів в СРСР, опубліковане в The New York Times Book Review[en] 14 березня 1968. Після цього на публікації „підписантів“ — Аллена Гінсберга, Лоуренса Ферлінгетті та інших — в СРСР на роки було накладено своєрідне вето.»
— Антон Нестеров, «Одіссей та сирени: американська поезія в Росії другої половини ХХ століття»[127]
Перекладами окремих поетів у Росії займалося безліч авторів: Олексій Караковський, Володимир Бойко, Андрій Грицман та деякі інші, однак тексти творів публікувалися переважно в інтернеті — перший широке охоплення біт-поезії на російською мовою здійснила в 2004 «Ультра. Культура», випустивши багатосторінкову «Антологію поезії бітників»[128][129][130]. При цьому, однак, ключова проза «розбитого покоління» до Росії дійшла порівняно рано. З початку 2000-х активно перекладаються багато книги Керуака (а його поезія не перекладається зовсім), трохи раніше починають видаватися російською романи, есеїстика та оповідання Берроуза.
Найважливіші зразки літератури біт-покоління
ред.Голий ланч
ред.«Голий ланч» (англ. Naked Lunch) — роман Вільяма Берроуза. Вперше опублікований англійською мовою в 1959 в паризькому видавництві «Olympia Press»[en]. Книга включена в списки «100 найбільших англомовних романів, виданих у період з 1923 по 2005 рік» за версією журналу «Тайм» і «100 найкращих романів» за версією Новітньої бібліотеки[en][131]. 1991 року екранізований режисером Девідом Кроненбергом.
У ряді європейських країн і на території США книга перебувала під забороною через рясне використання обсценної лексики, відвертої гомосексуальної спрямованості та наявності сцен з описом педофілії та дітовбивств. Роман зазнав безлічі атак з боку літературних критиків та громадських організацій, що, однак, лише зміцнило популярність його автора та самого твору[132][133]. Вільному поширенню роману в США передувало два гучних судових процеси, під час яких на захист «Голого ланчу» виступили відомі письменники та поети, в тому числі Норман Мейлер та Аллен Гінсберг. Підсумком слухань стало зняття з роману усіх звинувачень в «непристойності». Завершилося 1966 року судовий розгляд стало одним з останніх в історії США процесів, на якому розглядалася можливість цензурної заборони на публікацію книги[134]. Зараз книга вважається культовим літературним твором XX століття[135][136]. «Голий ланч» називається критиками одним з найважливіших романів, які відкривають філософію біт-покоління[137].
В дорозі
ред.«В дорозі» (англ. On the Road) — роман Джека Керуака. Книга була написана 1951 року, і в період часу, коли вона неодноразово відхилялася видавцями, роман активно доповнювався і змінювався автором аж до публікації 1957 року видавництвом Viking Press. Книга присвячена подорожам Джека Керуака і його близького друга, Ніла Кессіді, по території Сполучених Штатів Америки та Мексики[138]. Права на екранізацію роману належать Френсіс Форд Коппола, процес кінозйомок був запущений на початку серпня 2010 року. Прем'єра фільму відбулася 23 травня 2012 на Каннському кінофестивалі[139]. Екранізація отримала неоднозначні відгуки кінокритиків[140].
Незважаючи на негативну реакцію з боку літературної критики, роман став бестселером та приніс Керуаку літературне визнання, згодом утвердившись як класика американської літератури[138]. Роман включений в списки «100 найкращих англомовних романів з 1923 по 2005 рік» за версією Time, «100 книг століття» за версією «Ле-Монд», «200 найкращих книг» за версією BBC, «100 найкращих романів» за версією Новітньої бібліотеки і «100 найбільших романів всіх часів» за версією The Observer[141][142][143]. Станом на 2001 рік було продано понад 3,5 мільйонів екземплярів книги в США, щорічні продажі роману варіюються від 110 до 130 тисяч одиниць[144]. 1957 року з роману було вирізано кілька сцен, що описують прийом наркотиків та гомосексуальні стосунки, — в повному варіанті без цензури книга була випущена лише 2007 року у вигляді ювілейного видання — «On the Road: 50th Anniversary Edition»[14][145]. 2011 року видавництвом Penguin Books була представлена оновлена версія роману, адаптована для інтернет-планшета iPad, яка включила карти подорожей, описаних у романі, та відеофрагменти, тематично пов'язані з твором, а також ряд фотографій, відео Керуака, що читає уривки з роману, щоденникові записи автора, зроблені ним під час подорожі, слайд-шоу обкладинок книги (міжнародні видання за останні роки) та критичні відгуки на книгу[146].
Крик
ред.«Крик» (іноді переводився як «Виття», англ. Howl) — поема Аллена Гінсберга, один із найвідоміших творів біт-покоління[147]. Публікація поеми вважається поворотним пунктом в історії сучасної літератури, днем народження нової американської поезії з вільною експресією, сексуальним лібералізмом та іншими цінностями, які десятиліття потому стануть наріжним каменем контркультури США[148].
Кевін О'Салліван[en] назвав появу «Крику» революційною подією для американської поезії; Пол Керролл[en] позначив «віхою покоління»[149]. Г. Снайдер говорив, що поема — це «великоваговий список, але Гінсберг при читанні вголос якось примудрявся підняти його — так, що він ширяв над головами слухачів граціозно, як повітряний змій»[150]. «Його публікація 1956 року справила ефект вибуху бомби», — писав Я. Могутін в інтерв'ю, взятому у Гінсберга[151]. Сучасні критики називають «Крик» однією з найвпливовіших робіт біт-покоління[152].
Фільм, основними темами якого стали читання в Галереї Шість та судовий процес над «Криком», був випущений в США 21 січня 2010 року. Режисерами картини виступили американці Р. Епштайн[en] і Д. Фрідман[en]. Роль молодого Гінсберга виконав актор Д. Франко[153]. Фільм увійшов до конкурсної програми 60-го Берлінського кінофестивалю та «відкривав» кінофестиваль «Санденс»[154]. Картина отримала здебільшого позитивні оцінки. Картину та роботу режисерів похвалили критики New York Magazine, The New York Times і San Francisco Chronicle[155][156][157].
Найзначніші персони
ред.Крім Гінсберга, Берроуза та Керуака, однозначно визначених як «кістяк» біт-покоління, ця група ніколи не мала чітко визначеного списку учасників. При цьому існує до певної міри усталений ряд авторів, з іменами яких асоціюється біт-покоління.
- Лоуренс Ферлінгетті (н. 1919) — бізнесмен, поет і художник, автор книги «A Coney Island of the Mind» (1958), що стала одним з бестселерів століття в жанрі «поезія»[158]. Йому ж належить ідея випуску творів у доступній для читача формі «кишенькового видання» — дешеві видання в м'якій обкладинці одразу завоювали велику популярність у Сан-Франциско. Крім видавничої діяльності, Ферлінгетті вів активне політичне життя та регулярно влаштовував публічні читання поетів у місті[159].
- Грегорі Корсо (1930—2001) — поет і художник, одна з ключових фігур біт-покоління[160][161]. Корсо називають особистістю «менш політичною, ніж Гінсберг, і менш харизматичною, ніж Керуак, але більш шокуючою, ніж вони обидва разом узяті»[162]. Незважаючи на той факт, що популярність колег практично затьмарила популярність самого Корсо, його вплив на поетичні кола свого часу зараз оцінюється як достатньо висока. У числі його шанувальників, наприклад, перебував відомий музикант Боб Ділан, який відзначав, що поезія Корсо відкрила йому очі на нові можливості в зрізі написання текстів пісень[163].
- Ґері Снайдер (н. 1930) — поет, есеїст, активіст руху енвайроменталістів. У 1975-му став лауреатом Пулітцерівської премії в області поезії за книгу «Turtle Island» (1974). Почесний викладач Каліфорнійського університету в Девісі. Найбільшу популярність одержав як головний герой роману «Бродяги дхарми» Керуака під іменем Джефрі Райдер. Крім літературної діяльності Снайдер відомий у колах захисників довкілля та екологів через пильну увагу до природи[164].
- Майкл Макклур (н. 1932) — поет, письменник, сценарист, актор, кінорежисер та автор пісень. Близький друг Джима Моррісона, один з найбільш плідних та постійних авторів бітницького кола[165]. Як журналіст публікувався в журналах Rolling Stone і Vanity Fair, зіграв невелику роль у фільмі Мартіна Скорсезе «Останній вальс» (1978) [166]. Велика популярність прийшла до Макклура за специфіку його живих виступів. Є володарем більш ніж п'яти різних нагород за свою творчість. Крім поезії, написав більше двох десятків п'єс і мюзиклів, виступав як режисер кількох документальних фільмів[167].
- Діана ді Пріма (1934—2020) — поетеса, членкиня комуни «Дигери»[en] Еммета Грогана[en], найвідоміша жінка-бітник[168][169]. Засновниця видавництв «The Poets Press» і «Eidolon Editions», що спеціалізуються на експериментальній та авангардної поезії[170]. Авторка більше сорока збірок поезії, перекладених на більш ніж на двадцять мов Крім цього, Ді Пріма викладала в групах з навчання письменницької майстерності і має вчений ступінь у галузі літературознавства[171].
- Пітер Орловскі (1933—2010) — син білогвардійського емігранта, поет, активіст антиядерного руху[en], антіпрогібіціоніст[172]. найвідоміший тим, що протягом понад 30 років був коханцем Гінсберга[173][174]. Крім цього, він був вірним помічником та секретарем поета, в тіні якого все життя та знаходився, так і не отримавши визнання як автора віршів. Його найвідоміша робота — збірка «Clean Asshole Poems & Smiling Vegetable Songs»[175].
- Філіп Вейлен (1923—2002) — поет, «яскравий представник епохи воскресіння традицій американської визионерской поезії». Дзен-буддист в сані священика[176]. Є однією з ключових фігур в поезії післявоєнної Північної Америки[177]. Його стиль разюче відрізняється від інших представників «біт-покоління», хоча сам себе до нього не відносить. Стилістика поета поєднує в собі сильний вплив західних релігій, ідеї захисників навколишнього середовища, сексуальної вседозволеності та експериментальної поезії свого часу. Уейлен зробив сильний вплив на Уелча та Снайдера, з якими тісно спілкувався і з допомогою яких і влився в ряди поетів-бітників[178].
- Лью Велч (1926—1971) — примітний поет, однак, не здобув особливої слави порівняно зі своїми друзями[179]. Тривалий час він показував свої твори виключно близьким друзям, тому визнання як поет отримав порівняно пізно. У 1960-му він привернув увагу, будучи включеним у важливу антологію сучасної поезії. У середині 60-х нетривалий час викладав у Каліфорнійському університеті в Берклі, однак через проблеми з алкоголем був змушений залишити це заняття. Не впоравшись з депресією, 23 травня 1971 Велч залишив передсмертну записку й відправився в гори; його тіло так і не знайшли[180].
- Філіп Ламантіа (1927—2005) — поет і член Чиказької групи сюрреалістів[en], один з найвідданіших поетів-сюрреалістів другої половини XX століття в США[181].
- Роберт Крілі (1926—2005) — поет, крім бітницького кола, що відноситься до авангардної постмодерністської групи поетів Black Mountain[en]. Автор понад шістдесят книг, з 2001 — володар Lannan Literary Awards[en] за прижиттєві досягнення[182].
- Роберт Данкен — нарівні з Вейленом одна з ключових фігур в поезії післявоєнної Північної Америки[183]. Один з авторів нової американської поезії 1945-1960[en], входив до групи поетів Black Mountain[184]. Володар Гуггенгаймівської стипендії (1963) та Левінсоновской премії журналу «Поезія[en]» (1964) [185].
- Лерой Джонс (н. 1934) — поет, письменник та музичний критик, викладач у декількох університетах США. 1989 року отримав нагороду American Book Awards[en]. Входить до «сотню найвидатніших афроамериканців»[en] Молеф Асанте[en][186]. Був редактором декількох журналів, заснував видавництво «Totem Press», що випустило безліч книг письменників-бітників. Також написав кілька п'єс для Бродвею, за одну з яких отримав престижну нагороду. Лерой, крім іншого, є упорядником та редактором багатьох антологій американських поетів[187].
- Боб Кауфман (1925—1986) — поет, чия творчість надихалися джазом, також відомий як «Чорний американський Рембо» та «Людина-бібоп»[188]. Як і багато інших представників битничества, був буддистом. Писав безліч статей для журналу «Beatitude». За специфічний стиль Кауфмана визначають як «інноваційного поета»[189].
Окремої згадки також заслуговує зарахування Вільяма Берроуза до розбитого покоління. Багатьма сучасними літературознавцями відзначалася дивина цього визначення; наприклад, журналіст «Приватного Корреспондента» М. Побірський писав: «Якщо подивитися фото-і кіноматеріали про Берроуза, тут уже взагалі невідповідність на невідповідності. Як же так? Ось цей довготелесий англосакс в літах, одягнений в карикатурну рудиментарную трійку конторщика зразка часів освоєння Дикого Заходу, невже він був культовою фігурою покоління бітників ? Великим другом та ідейним соратником Аллена Гінсберга та Джека Керуака? Нісенітниця! Хіппі та бітники зовсім не такі: у них довге волосся, млосні особи, квітчастий одяг, і при чому тут це опудало, схоже на англіканського проповідника?»[190] Примітно, що і сам Берроуз себе до бітників не відносив. У книзі «Інтерв'ю з Вільямом Берроузом» письменник говорив наступне:
«З бітниками я себе жодним чином не асоціюю, як не асоціюю з їхньою творчістю свої ідеї і стиль. У мене серед бітників є близькі друзі: Джек Керуак, Аллен Гінсберг та Грегорі Корсо. Ми дружимо багато років, але не сходимося ні в світогляді, ні в літературній діяльності.»
— Вільям Берроуз, витяг з інтерв'ю з Д. Одьє[191]
Деяких відомих авторів часу, коли біт-покоління знаходилося на піку популярності, помилково до нього приписують. Найбільш поширена помилка є у віднесенні до них Чарльза Буковскі[192][193]. Незважаючи на те, що навіть деякі сучасники поета розглядали його як представника біт-покоління[194], пізніші дослідники цієї групи поетів відзначають, що Буковскі, власне, ніколи до них не належав[195][196]. Сам Буковскі дотримувався аналогічної думки — під час інтерв'ю 1978 року він говорив: «Я одинак, займаюся своїм. Марно. Весь час питають мене про Керуака, і невже я не знайомий з Нілом Кесседі, чи не був я з Гінсбергом і так далі. І я змушений зізнаватися: ні, всіх бітників я пробухав; я тоді не писав нічого»[197].
На противагу Буковскі інших авторів іноді називають «другою хвилею» бітництва, або «другим поколінням» бітників. Незважаючи на те, що жоден з даних термінів не має точного трактування і не увійшов у вжиток, визначні дослідники розбитого покоління періодично його вживають. Так, Енн Чартерс[en] називала, наприклад, творчість прозаїка Вільяма Берроуза-молодшого «другим поколінням» письменників-бітників[198]. До «пізніх» бітників також, наприклад, Лавлор відносить роботи поета та музиканта Девіда Мельтцера[en][199].
Бітники як соціальна група
ред.Незабаром після читань у «Галереї Шість» біт-рух привернув до себе широку суспільну увагу — порівняно швидко почала формуватися і відповідна субкультура. У зв'язку зі специфічним та легко впізнаваним стилем одягу, який був даниною поваги, яку віддавали «розбиті» автори афроамериканській культурі, незабаром стало вельми модним «виглядати як бітник»[200]. Ліберальний стиль життя, який пропагували своєю поезією члени біт-покоління, припав до душі багатьом молодим американцям, які стали активно популяризувати його[201]. Не лише самі представники біт-покоління і їх послідовники планомірно пропагували свій спосіб життя та стиль — зі зростанням популярності біт-руху та зміцнення його позицій в літературній та богемному середовищі Сан-Франциско до цього процесу підключилися кінорежисери, звукозаписні компанії та навіть найзвичайніші люди. Варто відзначити, що з плином часу навіть саме розуміння терміна «бітник» радикально змінилося[202].
Ряд критиків відзначає, що безпосередньо в розумінні сформировавшего термін Каені він служив для означення бородатих молодиків, що носять сандал і ходять по кав'ярнях, нероб та любителів джазу[203]. Термін «бітник» не ніс позитивного забарвлення і був словом зневажливим, насмішкою — так називали необізнаних конформістів, тих, чий пихатий бунт був ширмою для «модною антиамериканської дурості»[204][205].
З іншого боку, на думку авторів книги «American icons» (1997), спочатку термін «бітник» конкретного значення не мав і використовувався для позначення будь-яких людей, яким-небуть чином пов'язаних з різношерстим нью-йоркським мистецьким середовищем. Через роки термін зазнав значних змін і до кінця 50-х став називати цілий культурний пласт — молодих людей, які демонстрували слабкий інтерес до життя «американською мрією» — з новим будинком, машиною та роботою в якій-нибудь великої корпорації[201]. Факт еволюції терміна також підтверджує Чарльз Уїлс (англ. Charles Wills), у книзі «Америка в 1950-і» (англ. America in the 1950s)— він відзначав, що, зазнавши видозміни від «асоціальності» до «дивацтва», спосіб життя типового представника біт-покоління відповідно змінив і саме ставлення до останнього — до кінця 50-х, за твердженням Уілсі, під словом «бітник» мали на увазі молоду людину в чорному светрі з високим коміром і з беретом на голові, що тиняється в районі пошарпаних кафешок і грає на бонго[202].
У статті «Історія біт-руху» (англ. History of the Beat movement) Крістал Хільнер (англ. Christal Hillner) відзначав цікавий факт: стиль бітників був запозичений та натхненний манерою одягу відомого джазового музиканта Діззі Гіллеспі, що також одягався у чорні штани, светри з горлом та носив непроникні окуляри[200]. бітники сформували унікальний образ, що дозволяв їм чітко ідентифікуватися серед інших субкультурних груп свого часу. Пол Горман (англ. Paul Gorman) стверджує, що зовнішній вигляд бітників в чомусь асоціювався зі студентами академій мистецтв, які часто були фанатами джаз-музики, яка перебувала на піку популярності в пізні 50-е[206]. Генрі Дріббл (англ. Henry Dribble) ж зазначає, що бітники-чоловіки виглядали як молоді англійські вчителі, а образ жінок віддавав легкою готикою[207]. Одними з основних атрибутів бітника вважалися чорний светр (обов'язково з високим горлом на манер «водолазки») та бере, допускалися також білі майки без малюнка[208]. Не рідкістю було носіння двох барабанів бонго — як символу культури чорношкірого населення[209]. Найчастіше бітник носив темні непроникні окуляри. Крім чорного кольору, для обох статей характерною була одяг в смужку та сутани з капюшоном[210]. Для чоловіків одним з атрибутів також була «цапина борідка»[en]. найпоширенішим взуттям були звичайні шкіряні чоботи[211].
Достатньо швидко запустився і процес комерціалізації терміна. Ті, хто зараховував себе до бітникам, торгували светрами, темними окулярами, беретами та бонго, продаючи спосіб життя, що здавався небезпечним та веселим, і міські парочки починали влаштовувати «вечірки в стилі бітників» по суботах[212]. До процесу далі підключилися і великі компанії — так, наприклад, звукозаписні компанії з Нью-Йорка практично одразу стали використовувати ідеї біт-покоління, щоб продавати свої вінілові пластинки[213].
Вплив на західну культуру
ред.залишивши достатньо помітний слід в історії світової літератури, представники біт-покоління зробили істотний вплив на західну культуру — літературу, музику, політику, філософію[214][63]. В 1982 Аллен Гінсберг підсумував основні галузі впливу «розбитих»[215]:
- Сексуальний лібералізм, особливо в контексті руху за права сексуальних меншин. безліч бітників були відкритими гомосексуалами, у тому числі всі три головних представника (Берроуз, Гінсберг та Керуак) течії мали одностатеві зв'язки. Їх творчість наперекір епосі репресій маккартизму зробило гомосексуальність більш видимою та чутною, що певною мірою вплинуло на більш толерантне ставлення суспільства до геїв. Контркультурний рух бітників (а також хіпі) справив значний вплив на розвиток гомосексуальної спільноти, яка запозичила у них культ молодості, ейджизм, гедонізм, експериментування в сексі і з наркотиками[216][217];
- Демократизація в зрізі цензури (дане твердження дуже суперечливе, оскільки традиційно роль «визволителя» друкованого слова від ярма цензури відводиться особам, які не мали нічого спільного з біт-поколінням, — див. «тест Міллера»);
- Демістифікація та \\ або декриміналізація канабісу та інших наркотичних засобів (знову ж, достатньо голослівне твердження, адже основний внесок у наркокультуру зробили не бітники, а їхні найближчі «колеги» — веселі бешкетники, а слідом за ними — хіпі[84][85]);
- еволюція ритм-н-блюзу в рок-н-рол за сприяння Боба Ділана і The Beatles, які, в свою чергу, відчули сильний вплив творчості біт-покоління на собі (тут поет певною мірою правий — Ділан дійсно відзначав деяких біт-поетів як «революційних» для його власного бачення тексту та ритму, а на Леннона та справді достатньо вплинули біт-автори 50-х, однак у загальному та цілому твердження Гінсберга звучить достатньо самовпевнено[163][218]).
характерна спонтанністю, небажанням щось правити та коригувати, з духом анархізму та джаз-музики, творчість бітників істотно вплинула, в першу чергу, на літературу США[110]. Так, творчість «розбитих» мала істотне значення для таких відомих авторів, як Томас Пинчон, Кен Кізі та Том Роббінс, Джефф Нун[219][220][221][222]; романістика Берроуза зробила вирішальний вплив на розвиток жанру «кіберпанк»[223][224]. Самому письменникові деякі критики навіть відводять роль «хрещеного батька» жанру[225]. Творчість Лероя Джонса мало сильний вплив на «BAM»[en][226]. Творчість бітників зіграла важливу роль у розвитку руху «слем-поезії», «пост-бітницької поезії» і нью-йоркської школи[en][227] [228][229].
У загальному та цілому вплив біт-покоління в політичному житті виражається в наступності багатьох цінностей та радикального статусу «бунтарів» наступної, після «розбитих», групою — хіпі[230]. Зокрема, саме від бітників прийшло заперечення матеріальних цінностей, неприйняття кар'єри та статусу як вищого блага, інтерес до розширення самосвідомості через експерименти з наркотиками, інтерес до східних релігій, пацифістсько-анархічні політичні погляди (Гінсберг, Ферлингетти), турбота про екологію (Макклур, Снайдер), трибалістичні ідеї (Снайдер)[231]. Саме ті, хто в пізніх 1950-х називав себе «бітниками», пропагували сексуальний та духовний лібералізм, прославляли доброзичливість, ризик, заохочували індивідуальність, протиставляли себе матеріалізму, цензурі та владі мас-медіа — те ж, що робитимуть ті, хто назве себе «хіпі» в 1970-х[232].
Г. Стефенсон пише, що найбільш явно вплив біт-покоління виразилося в авторах так званого «другого покоління розбитих» — до останніх зараховуючи К. Кізі, Е. Сандерса[en], Т. Берріган[en], Е. Грогана, Р. Бротігана і Р. Фарінью. Творчість вищезазначених, вважає Стефенсон, послужило каталізатором для «Другої фази» впливу оригінальних членів біт-покоління — впливу на контркультуру шістдесятих та ранніх сімдесятих[233]. Роль бітників у формуванні культури США в шістдесяті підтверджує й Т. Ньюхаус, серед іншого виділяючи їх опозиційні погляди, лібералізацію відносини до сексу та релігії, неприйняття матеріальних цінностей, цензури та мас-медіа. Соціальні та культурні цінності «розбитих», пише Ньюхаус, справили величезний вплив на підростаюче покоління американців[234]. Е. Вольдман, в свою чергу, питання впливу «розбитих» розглядає набагато ширше, відзначаючи його роль в сучасній літературній традиції, кіноіндустрії, художній творчості та багатьох інших сферах мас-медіа[63]. «Альтернативний спосіб життя» бітників знайшов своє відображення навіть в музичних уподобаннях молоді 1960-х, вважає Л. Д. Саголла, — стиль одягу, вироблений розбитими укупі з їх бунтівним духом, значною мірою вплинув на популярність рок-н-ролу, навіть незважаючи на той факт, що самі бітники відчували на собі вплив іншого музичного напрямку, а саме джазу[235].
Певний вплив на музику справила творчість Вільяма Берроуза і, зокрема, його «метод нарізок»; останніми активно користувалися учасники англійської музичної індастріал-групи Throbbing Gristle, метод сильно вплинув на творчість американського композиторa Ерла Брауна[en], австралійського музиканта Яна Хартлі (англ. Ian Hartley) та експериментального музиканта Дженезіс Пі-Оррідж[236][237][238][239]. По даній техніці писав тексти для альбому Radiohead «Kid A» Том Йорк — він клав написані на папері окремі рядки у капелюх, дістаючи їх у випадковому порядку та складаючи таким чином текст[240]. Техніка вплинула на появу важливого для електроніки, техно та індастріалу поняття семплу[241][242][243][244][245][246].
Біт-покоління в кінематографі
ред.розбитом поколінню присвячено безліч кінофільмів, поява перших з них за часом збігається з розквітом руху в Сан-Франциско. Однією з перших картин, популяризуючою тему бітників, стала «кумедна мордочка» (1957) режисера Стенлі Донена з Одрі Гепберн у головній ролі. Фільм оповідає про редактора жіночого журналу та фотографа, які знаходяться в пошуку нового еталона жіночої краси для зйомок на обкладинку видання[247]. Двома роками пізніше режисером Чарльзом Гаасом[en] був знятий кінофільм «Біт-покоління», що розповідає історію «розбитих»[248].
«Поворожи на ромашці»[en] — короткометражний фільм 1959 режисерів Роберта Франка і Альфреда Леслі[en], поставлений за сценарієм Джека Керуака. Заснована на реальних подіях, картина розповідає історію звичайного службовця залізниці (прототип цього персонажа — Ніл Кессіді), дружина якого запрошує на вечерю впливового єпископа, однак богемні приятелі сімейної пари псують подію у вельми комічній манері. В образі самих себе на екрані з'явилися три поети-бітники — Аллен Гінсберг, Грегорі Корсо та Пітер Орловскі, представлені як «єврейський поет», «італійський поет» та «російський поет» відповідно, а сам фільм був покликаний показати звичаї та філософію зароджується літературного співтовариства[249]. У цьому ж році вийшла картина «Тіні» (англ. Shadows, США, 1959) Джона Кассаветіса[250]. Ця робота, присвячена становленню біт-покоління в Нью-Йорку, на думку сучасних кінокритиків, розцінюється не інакше як «перший по-справжньому» розбитий «фільм»[251].
Роком пізніше наступна робота Керуака, «Підземні»[en], аналогічно була екранізована[252]. Оригінальний сюжет, втім, був сильно змінений — так, замість афроамериканки Марді Фокс була введена молода француженка, щоб більше відповідати голлівудським стандартам. Незважаючи на те, що картина була висміяна та розкритикована Гінсбергом, саме її існування показувало спроби кіноіндустрії нажитися на зростаючій популярності біт-покоління[253].
Тоді ж вийшли важливі для біт-покоління картини, наприклад, «Квітковий злодій»[en] експериментального кінорежисера Рона Райса[en], про поетів (таких як Боб Кауфман), що живуть в сан-францисском районі Норт-Біч[en], та «Blonde Cobra» (1959—1963) Джека Сміта[en]. В цей же час тематика біт-покоління почала ставати актуальною і в Європі, де піонером цього напрямку можна назвати Ентоні Белчев[en]. Під впливом художніх експериментів Гайсина та літературних Берроуза, Белч створив ряд короткометражних фільмів по творчості останнього[251].
«Серцебиття» (1980) — фільм Джона Байрама[en], центром якого стала біографія дружини Ніла Кессіді, Керолін[en]. Фільм переважно оповідає про складний любовномий трикутник, який сформувався між Керолін, її чоловіком та Керуаком під час автомобільних подорожей двох друзів, докладно описаних в книзі «В дорозі»[254]. Чотири роки по тому вийшла документальна картина «Перед стоунволльськими повстаннями» (1984) за сценарієм Ріти Мей Браун, присвячена ЛГБТ-співтовариству до Стоунволлських бунтів 1969-го року. Крім іншого, цей фільм оповідає про розвиток та зародження богемного андеграунду в Нью-Йорку та Сан-Франциско — тобто зародження біт-покоління[255].
Фільми, тим чи іншим чином пов'язані з історією біт-покоління, продовжують виходити та донині. Так, в 2010 американці Роб Епштайн[en] та Джеффрі Фрідман зфільмували картину «Крик», присвячену судовому процесу над однойменною поемою Гінсберга. Роль молодого поета виконав актор Д. Франко[153]. Фільм увійшов до конкурсної програми 60-го Берлінського кінофестивалю та «відкривав» кінофестиваль «Санденс»[154]. Починаючи з середини 1950-х років, всього про «поколінні розбитих» було знято понад трьох десятків картин, художніх та документальних[255].
Найбільші дослідники біт-покоління
ред.З моменту, коли «розбиті» практично зникли, розчинившись в набираючому оберти русі хіпі, було випущено велику кількість книг, присвячених як окремим представникам бітництва, так і становленню самого покоління. найбільш впливові в літературознавчій середовищі роботи вийшли, здебільшого, з-під пера трьох основних авторів.
- Енн Вольдман[en] (н. 1945) — поетеса, політична активістка та дослідниця творчості бітників. До поетичного руху приєдналася на зорі бітництва, в 1960-х; вивчала буддизм разом з Аллен Гінсберг, в 1974 брала участь у створенні «Школи розчленованої поезії імені Керуака»[en]. В цей же час Вольдман веде активне політичне життя; незважаючи на те, що роботи поетеси ніколи не ставилися безпосередньо до «розбитого покоління», в колі її знайомств були основні персонажі останнього. Вольдман достатньо рано почала цікавитися бітниками та зібрала значний архів листів, ранніх записів, фотографій, спогадів та інтерв'ю з поетами цього кола, на додаток до цього з більшістю з них вона була знайома особисто[256]. За авторством Енн Вольдман більше сорока книг, значна частина з яких носить літературознавчий характер. Так, з-під її пера вийшли «Talking Poetics: Ганнаls of the Jack Kerouac School of Disembodied Poetics» (1978), «The Portable Beat Reader» (1992), «Women of the Beat Generation» (1996), «The Beat Book» (1996), «Breaking the Cool: Interviewing and Reading Beat Women Writers» (2004, редактор) та деякі інші[257].
- Енн Чартерс[en] (н. 1936) — професорка англійської літератури в Університеті Коннектикуту. З бітниками познайомилася на зорі покоління, в середині 1950-х років, на знаменитих читаннях у «Галереї Шість». З того моменту Чартерс почала колекціонувати книги авторів біт-покоління та познайомилася з багатьма з них особисто. Докторський ступінь отримала в Колумбійському університеті, написавши біографію Джека Керуака. Надалі Чартерс виступала редакторкою багатьох поетичних збірок «Розбитих поетів», а також сама написала чимало книг, їм присвячених[258]. Так, за її авторством «The Beats, literary bohemians in postwar America» (1983), «Beats & company» (1986) «The Portable Beat Reader» (1992, у співавторстві з Вольдман), «Beat down to your soul» (2001) «The portable sixties reader» (2003) та багато інших[259].
- Білл Морган[en] — письменник, художник та редактор, широко відомий як архіваріус для багатьох авторів біт-покоління — Гінсберга, Ферлингетти і ряду інших. Інтерес до «розбитих» у Моргана з'явився порівняно пізно — лише в 1970-х, коли, будучи студентом, для магістрського ступеня він написав повну бібліографію Ферлінгетті. Через знайомство з останнім він був представлений Гінсбергу, який довірив молодику роботу в своєму архіві (зараз розташовується в бібліотеці Батлера[en] при Колумбійському університеті і є найбільшим зібранням документальних матеріалів про біт-покоління)[260]. З авторством Моргана безліч дослідних робіт, збірників листів та бібліографій «розбитих» авторів. Серед них «The beat generation in New York» (1997), «The beat generation in San Francisco» (2003), «The typewriter is holy: the complete, uncensored history of the Beat generation» (2010) та багато інших[261].
Поезія бітників українською
ред.Найбільш повним виданням поезії бітників в перекладі українською мовою є антологія «День смерті пані День», упорядкована й перекладена Юрієм Андруховичем. До антології увійшли твори таких авторів, як Лоренс Ферлінгетті, Роберт Данкен, Кеннет Кок, Аллен Гінсберг, Френк О'Гара, Роберт Крілі, Джон Ешбері, Ґері Снайдер та Грегорі Корсо.
- «День смерті пані День». Американська поезія 1950-60-х років у перекладах Юрія Андруховича. — Харків: Фоліо, 2006. — 207 с. ISBN 966-03-3604-7.
Примітки
ред.- ↑ Johnson, Ronna; McCampbell Grace, Nancy. Girls who wore black: women writing the beat generation. — Rutger University Press, 2002. — P. 18. — ISBN 9780813530659.
- ↑ Waldman, Ginsberg, 2007, с. 14..
- ↑ а б Dutta Sharma, Brahma. Ecology and oriental philosophies in the Beats. — Anmol Publications PVT. LTD, 2000. — P. 1. — ISBN 9788126104499.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 605—616..
- ↑ а б Vorhees, Mara. Boston. — Lonely Planet, 2009. — P. 36. — ISBN 9781741791785.
- ↑ а б Dunn, Brad. New Kid on the Block // When They Were 22. — Andrews McMeel Publishing, 2009. — ISBN 9780740786815.
- ↑ а б в Issitt, Micah L. Hippies: a guide to an American subculture. — ABC-CLIO, 2009. — P. 73—4. — ISBN 9780313365720.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 605—616.
- ↑ Gruber, J. Richard; Andrews, Benny. American icons: from Madison to Manhattan, the art of Benny Andrews, 1948-1997. — University Press of Missisippi, 1997. — P. 93. — ISBN 9781890021016.
- ↑ Echole, Alice. Shaky ground: the '60s and its aftershocks. — Columbia University Press, 2002. — P. 224. — ISBN 9780231106719.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 13.
- ↑ Levinson, Martin. Brooklyn Boomer: Growing Up in the Fifties. — iUniverse, 2011. — P. 96. — ISBN 9781462017126.
- ↑ Dickson, Paul. A Dictionary of the Space Age. — JHU Press, 2009. — P. 209. — ISBN 9780801891151.
- ↑ а б Шохина, Виктория. (12.03.2011). Даунфишинг Джека Керуака. Частный Корреспондент. chaskor.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 06.05.2014.
{{cite web}}
: Проігноровано невідомий параметр|assesdate=
(довідка) - ↑ Morgan, 1997, с. 2..
- ↑ Morgan, 1997, с. 12..
- ↑ Johnson, Rob. The lost years of William S. Burroughs. — Texas A&M University Press, 2006. — P. 11. — ISBN 9781585445479.
- ↑ а б Knight, Brenda. Joan Vollmer Adams Burrougs // Women of the Beat generation. — Conari Press, 1998. — ISBN 9781573241380.
- ↑ а б Edie Parker // Beatdom : magazine. — Т. 2. — С. 19. Архівовано з джерела 7 липня 2014. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ а б Берроуз, Уильям; Керуак, Джек. Джеймс В. Грауэрхольц, Послесловие // И бегемоты сварились в своих бассейнах. — М. : АСТ, Астрель, 2010. — 222 с. — 2500 прим. — ISBN 978-5-17-065459-8.
- ↑ Hemmer, 2007, с. x..
- ↑ Charters, Ann; Charters, Samuel Barclay. Brother-Souls: John Clellon Holmes, Jack Kerouac, and the Beat Generation. — Univ. Press of Mississippi, 2010. — P. 35. — ISBN 9781604735796.
- ↑ Burroughs, William; Grauerholz, James; Silverberg, Ira. Word virus: the William S. Burroughs reader. — Grove Press, 2000. — P. 12—3. — ISBN 9780802136947.
- ↑ Отсылка к Николасу Мюррею Батлеру, занимавшему в описываемое время пост ректора Колумбийского университета
- ↑ Campbell, James. This is the Beat Generation: New York, San Francisco, Paris. — University of California Press, 1999. — P. 45. — ISBN ISBN 978-0-520-23033-0.
- ↑ Miles, Barry. Ginsberg: A Biography. — Virgin Publishing Ltd, 2001. — P. 57. — ISBN ISBN 0-7535-0486-3.
- ↑ Morgan, 1997, с. 60..
- ↑ а б Hemmer, 2007, с. 376..
- ↑ Fellows, Mark. (1999). The Apocalypse of Jack Kerouac: Meditations on the 30th Anniversary of his Death (англ.). culturewars.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 29.08.2011.
- ↑ а б в Kelly, Kevin. Jack Kerouac's On the road. — Research & Education Association, 1996. — 112 p. — ISBN 9780878910373.
- ↑ а б Holliday, Hilary. What's your road, man?: critical essays on Jack Kerouac's On the road. — SIU Press, 2009. — P. 1—16. — ISBN 9780809328833.
- ↑ Morgan, 1997, с. 89..
- ↑ Харріс, 2011, с. 92—101..
- ↑ Seed, David. A Companion to Twentieth-Century United States Fiction. — John Wiley and Sons, 2009. — P. 387. — ISBN 9781405146913.
- ↑ William Burroughs Biography. Bio. True Story (англ.). biography.com. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 19.08.2011.
- ↑ Берроз, Уильям. Джанки, Письма Яхе, Гомосек. — АСТ, 2004. — С. 286-7. — ISBN 5-17-021618-1.
- ↑ Grauerholz, James. (18.10.2001). The Death of Joan Vollmer Burroughs: What Really Happened? (PDF). Fifth Congress of the Americas at Universidad de las Americas (англ.). Архів оригіналу (PDF) за 22.01.2012. Процитовано 06.05.2014.
- ↑ Аллен Гинзберг. uspoetry.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ а б в Hemmer, 2007, с. 377..
- ↑ Morgan, 1997, с. 69..
- ↑ Hunt, Tim; Charters, Ann. Kerouac's Crooked Road: The Development of a Fiction. — SIU Press, 2010. — 308 p. — ISBN 9780809329700.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 605-616..
- ↑ Керуак Дж. В дороге. Издательство "Азбука". azbooka.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 01.08.2011.
- ↑ Sparknotes 101 literature. — Spark Educational Publishing, 2004. — P. 602. — ISBN 9781411400269.
- ↑ Hemmer, 2007, с. 100..
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 149..
- ↑ Gioia, 2004, с. 113—4..
- ↑ а б Павловец, Владимир. (24.03.2011). В ожидании бомбы. Частный Корреспондент. chaskor.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Morgan, 1997, с. 38..
- ↑ Waldman, Ginsberg, 2007, с. 115..
- ↑ McGuinness, Justin. Интернациональна зона // Morocco, 4th. — Footprint Travel Guides, 2003. — P. 175. — ISBN 9781903471630.
- ↑ Берроуз Уильям (рос.). johnnytim.com. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 17-12-2010.
- ↑ Kaplan, Fred. (24.09.2010). How «Howl» Changed the World. Slate Magazine (англ.). slate.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ а б в г д Sandison, David; Vickers, Graham. Neal Cassady: the fast life of a beat hero. — Chicago Review Press, 2006. — P. 241. — ISBN 9781556526152.
- ↑ Raskin, Jonah. Healty Bohemianism // American Scream: Allen Ginsberg's Howl and the Making of the Beat Generation. — University of California Press, 2006. — 320 p. — ISBN 9780520246775.
- ↑ Mayer, Johnny. Six Poets at Six Gallery. MOMO (англ.). mundomundo.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Morgan, 2010, с. 101..
- ↑ Morgan, 2010, с. 102..
- ↑ а б Asher, Levi. Six Gallery. Literary Kicks (англ.). litkicks.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
{{cite web}}
: Проігноровано невідомий параметр|published=
(довідка) - ↑ Шохина, Виктория. (03.06.2011). Родился поэт Аллен Гинзберг. Перемены. Толстый веб-журнал. peremeny.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Somers-Willett, Susan B. A. The cultural politics of slam poetry. — University of Michigan Press, 2009. — P. 54. — ISBN 9780472050598.
- ↑ Morgan, 2010, с. 103..
- ↑ а б в Waldman, Ginsberg, 2007, с. xv..
- ↑ Introduction // Howl: Shmoop Poetry Guide. — Shmoop University Inc. — P. 1, 2. — ISBN 9781610621830.
- ↑ Morgan, Bill; Peters, Nancy Joyce. Howl on trial: the battle for free expression. — City Lights Books, 2006. — P. 213. — ISBN 9780872864795.
- ↑ Яблонская, Анна. (октябрь 2005). Патти Хёрст и четверть дыма. Журнальный Зал. Архів оригіналу за 13 січня 2013. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Woods, Randall Bennett. Quest for identity: America since 1945. — Cambridge University Press, 2005. — P. 145. — ISBN 9780521840651.
- ↑ а б Mayer, Michael. The Eisenhower Years. — Infobase Publishing, 2010. — P. 379. — ISBN 9780816053872.
- ↑ В дороге. — Азбука, Азбука-Аттикус, 2010. — 352 с. — 5 000 прим. — ISBN 978-5-389-01250-9.
- ↑ Burroughs, William; Hibbard, Allen. Conversations with William S. Burroughs. — Univ. Press of Mississippi, 1999. — 234 с. — ISBN 9781578061839.
- ↑ Wollen, Peter. Paris Hollywood: writings on film. — Verso, 2002. — P. 25—7. — ISBN 9781859846711.
- ↑ Skerl, Jennie. William S. Burroughs. — Twayne Publishers, 1985. — 127 p. — ISBN 9780805774382.
- ↑ Харріс, 2011, с. 507—531..
- ↑ Waldman, Ginsberg, 2007, с. 122..
- ↑ Sampath Nelson, Emmanuel. The Greenwood Encyclopedia of Multiethnic American Literature: A — C. — Greenwood Publishing Group, 2005. — P. 590. — ISBN 9780313330605.
- ↑ Woodard, Komozi. A nation within a nation: Amiri Baraka (LeRoi Джонс) and Black power politics. — UNC Press Books, 1999. — P. 52. — ISBN 9780807847619.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 293..
- ↑ Morgan, Bill. The Beat Generation in San-Francisco: a literary tour. — City Lights Books, 2003. — P. 66. — ISBN 9780872864177.
- ↑ Woodard, Rob. (16.04.2009). Naked Lunch is still fresh. The Guardian (англ.). guardian.co.uk. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 08.07.2011.
- ↑ а б в Naked Lunch at Fifty (англ.). beatdom.com. 11.01.2010. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 08.07.2011.
- ↑ Харріс, 2011, с. 507-531..
- ↑ Hemmer, 2007, с. 378—9..
- ↑ а б Hemmer, 2007, с. 378-9..
- ↑ а б Baker, Jeff (11 листопада 2001). All times a great artist, Ken Kesey is dead at age 66. The Oregonian (англ.). с. A1.
- ↑ а б Electric kool-aid: LSD and the 60s psychedelic revolution. Google videos (англ.). google.com. 26.03.2007. Архів оригіналу (video) за 23.01.2012. Процитовано 12.09.2011.
- ↑ Победоносный обед. Эксперты против цензоров. Журнал «Fакел». Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 10.07.2010.
- ↑ Shuler, Brandon. (25.06.2008). The Censorship Trials of the Beat Generation. Associated Content (англ.). associatedcontent.com. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 11.07.2011.
- ↑ Hafferkamp, Jack. Naked Brunch: Un-Banning Books. Libido. The Journal of Sex and Sensibility. libidomag.com. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 11.07.2011.
- ↑ Birmingham, Jed. (09.06.2008). John Ciardi: From Doodle Soup to Naked Lunch and Back Again. Reality Studio — William S. Burroughs Community (англ.). realitystudio.com. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 11.07.2011.
- ↑ Одье, 2011, с. 93.
- ↑ Маньковская, Н. Б. Эксперимент в творчестве битников. Эстетика на переломе культурных традиций. i-u.ru. Архів оригіналу за 22.01.2012. Процитовано 11.07.2011.
- ↑ Bruce, Cara. Flower, repowered. San Francisco Bay Guardian Online (англ.). sfbg.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 12.09.2011.
- ↑ Morgan, 2010, с. 214..
- ↑ Olson, James Stuart. Historical dictionary of the 1950s. — Greenwood Publishing Group, 2000. — P. 156. — ISBN 9780313306198.
- ↑ Burroughs, William; Grauerholz, James. Last Words: The Final Journals of William S. Burroughs. — Grove Press, 2001. — P. xix. — ISBN 9780802137784.
- ↑ Jezer, Marty. The dark ages, life in the United States, 1945-1960. — South End Press, 1982. — P. 270. — ISBN 9780896081277.
- ↑ Gioia, 2004, с. 181-2..
- ↑ Hemmer, 2007, с. 346..
- ↑ Hemmer, 2007, с. 206..
- ↑ Koolish, Lynda. African American writers: portraits and visions. — Univ. Press of Mississippi, 2001. — P. 10. — ISBN 9781578062584.
- ↑ Guglielmo, Дженніфер; Salerno, Salvatore. Are Italians white?: how race is made in America. — Routledge, 2003. — P. 141-2. — ISBN 9780415934503.
- ↑ Wilson, John. Robert Creeley's life and work: a sense of increment. — University of Michigan Press, 1987. — P. 8. — ISBN 9780472063741.
- ↑ Nelson, Emmanuel Sampath. The Greenwood Encyclopedia of Multiethnic American Literature: A — C. — Greenwood Publishing Group, 2005. — P. 506. — ISBN 9780313330605.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 90..
- ↑ Bader, Philip. African-American writers. — Infobase Publishing, 2004. — P. 147. — ISBN 9780816048601.
- ↑ McClure, Michael. Scratching the beat surface: essays on new vision from Blake to Kerouac. — Penguin Books, 1994. — 175 p. — ISBN 9780140232523.
- ↑ Ginsber, Allen; Ball, Gordon. Journals Mid-Fifties: 1954-1958. — HarperPerrenial, 1996. — P. 167. — ISBN 9780060926816.
- ↑ Morgan, Ted. Literary Outlaw. — Bodley Head, 1991. — 659 p. — ISBN 9780370315867.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 159..
- ↑ а б Hendin, Josephine. A concise companion to postwar American literature and culture. — Wiley-Blackwell, 2004. — P. 72—85. — ISBN 9781405121804.
- ↑ Kerouac, Jack. Author's Introduction // Lonesome Traveller. — Penguin, 2000. — 160 p. — ISBN 9780141184906.
- ↑ Holland, Cotter. (02.09.2007). On My Own Road. The New York Times (англ.). nytimes.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 09.08.2011.
- ↑ Битник. Литературный словарь. Термины. Определения (рос.). litsovet.ru. 04.05.04. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 12 вересня 2010.
- ↑ а б Drury, John. стр. 116 // The poetry dictionary. — Writer's Digest Books, 2006. — 374 с.
- ↑ The Beat Generation (англ.). bbc.co.uk. 27 травня 2002. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 12 вересня 2010.
- ↑ Essay, Research Paper: The Beat Generation. US Politics. customessaymeister.com. Архів оригіналу за 2 червня 2012. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ Ван Спэнкерен, Кэтрин. Краткая история американской литературы. Поэты-битники. uspoetry.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ Кунтур, Ян. (4 травня 2009). Эпоха верлибра (рос.). proza.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ Бодрунова, Светлана. (22 березня 2006). Время синтеза: новый формализм в американской поэзии (рос.). poezia.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 12 вересня 2010.
- ↑ Gray, Richard J. A history of American literature. — Wiley-Blackwell, 2004. — P. 641. — ISBN 9780631221340.
- ↑ Могутин, Ярослав. Битники: история болезни. Предисловие к роману У. Берроуза "Голый Завтрак" (Глагол, 1994) (рос.). mitin.com. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 14 вересня 2010.
- ↑ James, David. (2002). Аллегории кино: американский кинематограф шестидесятых (рос.). kinozapiski.ru. Архів оригіналу за 10 травня 2007. Процитовано 13 вересня 2010.
{{cite web}}
: Вказано більш, ніж один|deadlink=
та|deadurl=
(довідка) - ↑ Menand, Louis. (1 жовтня 2007). Drive, He Wrote (англ.). newyorker.com. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 13 вересня 2010.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 621-637..
- ↑ Podhorets, Norman; Jeffers, Thomas L.; Johnson, Paul. The Norman Podhorets Reader. — Free Press, 2007. — ISBN 978-1-4165-6830-8.
- ↑ Prothero, Stephen. (Apr. 1991). On the Holy Road:The Beat Movement Spiritual Protest (PDF). The Harvard Theological Review (англ.). Архів оригіналу (PDF) за 17 серпня 2011. Процитовано 14 вересня 2010.
- ↑ а б Антон Нестеров (2007). Одиссей и сирены: американская поэзия в России второй половины ХХ века. Иностранная литература, 2007 N10 (рос.). magazines.russ.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 2 вересня 2010.
- ↑ Караковский, Алексей. Поколение битников (rus) . netslova.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 3 вересня 2010.
- ↑ Бойко, Владимир. Из битников (rus) . netslova.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 3 вересня 2010.
- ↑ Грицман, Андрей. Аллен Гинзберг: битник-бунтарь-академик. Арион, 1998 N1 (rus) . magazines.russ.ru. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 3 вересня 2010.
- ↑ Lacayo, Richard. (16.10.2005). Naked Lunch (1959), by William Burroughs. Time Magazine (англ.). time.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 17.07.2011.
- ↑ Wills, David. Naked Lunch at 50 // Beatdom : magazine. — David Wills. — Т. 5. — С. 13. Архівовано з джерела 7 липня 2014. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ Goodman, Michael. Contemporary literary censorship: the case history of Burroughs' Naked lunch. — 1981. — 330 p. — ISBN 9780810813984.
- ↑ Whiting, Frederick. Monstrosity on Trial: The Case of Naked Lunch // Twentieth-Century Literature. — 2006. — Т. 52, № 2 (Summer 2006). — С. 145—174. — ISSN 0041462X. Архівовано з джерела 9 липня 2012. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ Super, John. The fifties in America: vol. 1. — Salem Press, 2005. — P. 138. — ISBN 9781587652035.
- ↑ Marcus, Laura; Nicholls, Peter. The Cambridge history of twentieth-century English literature. — Cambridge University Press, 2004. — P. 560.
- ↑ Meyers, Karen; Rangno, Eric; Phillips, Jerry; Anesko, Michael. Contemporary American Literature, 1945-Present. — Infobase Publishing, 2010. — P. 28. — ISBN 9781604134896.
- ↑ а б Werlock, James. The Facts on File companion to the American short story. — Infobase Publishing, 2010. — P. 377. — ISBN 9780816068951.
- ↑ IMDb — On the Road (2012) — Release dates. Архів оригіналу за 23 січня 2017. Процитовано 6 травня 2014.
- ↑ В дороге (фильм) на сайті Rotten Tomatoes (англ.)
- ↑ McCrum, Robert. (12.10.2003). The 100 greatest novels of all time: The list. The Observer (англ.). guardian.co.uk. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 01.08.2011.
- ↑ Grossman, Lev; Lacayo, Richard. ALL TIME 100 Novels. Time Magazine (англ.). time.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 29.07.2011.
- ↑ 100 Best Novels (англ.). modernlibrary.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 29.07.2011.
- ↑ 'On the Road' Sets Record on the Block. The New York Times (англ.). nytimes.com. 23.05.2001. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 09.08.2011.
- ↑ Kerouac, Jack. On the Road: 50th Anniversary Edition. — The Viking Press, 2007. — 320 p. — ISBN 978-0670063260.
- ↑ Jack Kerouac's On the Road (A Penguin Books Amplified Edition). Penguin (англ.). us.penguingroup.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 04.08.2011.
- ↑ MacGowan, Christopher John. 20th-century American poetry. — Wiley-Blackwell, 2004. — P. 120. — ISBN 9780631220251.
- ↑ Michaelson, Jay. (10.08.2007). Portrait of the Artist As a Nice Jewish Boy. The Jewish Daily Forward (англ.). forward.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Allen Ginsberg. Poetry Foundation (англ.). poetryfoundation.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ Рот, Марко. Тема: Аллен Гинзберг: Пророк, зануда, битник, псих. Booknik.ru — еврейские тексты и темы. booknik.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Могутин, Ярослав. Интервью с Алленом Гинзбергом. Митин Журнал. mitin.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 15.08.2011.
- ↑ Wedekind, Patrick. The Picture of the Individual and of Society in Allen Ginsberg’s “Howl” and the Beat Generation’s Impact on Democracy in America. — GRIN Verlag, 2008. — P. 1. — ISBN 9783640198481.
- ↑ а б Barber, Nicholas. (27.02.11). Howl, Rob Epstein and Jeffrey Friedman, 93 mins (15) West Is West, Andy DeEmmony, 102 mins (15). The Independent (англ.). independent.co.uk. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ а б Tenney, Brandon Lee. (30.01.2010). Brandon's Sundance Review: Epstein & Friedman's Howl (англ.). firstshowing.net. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ LaSalle, Mick. (24.09.2010). Review: Poet and patience on trial in 'Howl'. San Francisco Chronicle (англ.). sfgate.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ O. A., Scott. (23.09.10). Leaping Off the Page, a Beatnik's Poetic Rant. The New York Times (англ.). nytimes.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ Movie Review: Howl Is an Exhilarating Trip Back in Time. New York Magazine. nymag.com. 27.09.2010. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 16.08.2011.
- ↑ Gioia, Dana. California poetry: from the Gold Rush to the present. — Heyday Books, 2004. — P. 113. — ISBN 9781890771720.
- ↑ Asher, Levi. Lawrence Ferlinghetti Biography. Famous Poets and Poems (англ.). famouspoetsandpoems.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Empty Mirror Books & Contributors. Gregory Corso (англ.). emptymirrorbooks.com. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 6 вересня 2010.
- ↑ Poetry Foundation. Gregory Corso (1930-2001) (англ.). poetryfoundation.org. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 6 вересня 2010.
- ↑ Gregory Corso, a Candid-Voiced Beat Poet, Dies at 70 (англ.). nytimes.com. 2001-Jan-19. Архів оригіналу за 17 серпня 2011. Процитовано 6 вересня 2010.
{{cite web}}
: Проігноровано невідомий параметр|autho=
(довідка) - ↑ а б Gregory Corso. Empty Mirror arts magazine (англ.). emptymirrorbooks.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ ru. Гэри Снайдер. Гэри Снайдер — поэт битник. garysnyderpoems.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Phillips, Rod. Michael McClure. — Boise State University, 2007. — P. 54. — ISBN 9780884301592.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 378..
- ↑ Michael McClure — Biography. Michael McClure & Ray Manzarec (англ.). mcclure-manzarek.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ McCampbell Grace, Nancy; Johnson, Ronna. Breaking the rule of cool: interviewing and reading women beat writers. — Univ. Press of Mississippi, 2004. — P. 83. — ISBN 9781578066544.
- ↑ Burner, David. Making peace with the 60s. — Princeton University Press, 1997. — P. 252. — ISBN 9780691059532.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 406..
- ↑ Biography of Diana di Prima (англ.). dianadiprima.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Charters, Ann. Peter Orlovsky // The Portable Beat reader. — Viking, 1992. — 642 p. — ISBN 9780670838851.
- ↑ Inc Icon Group International. The Beat Face of God: The Beat Generation as Spirit Guides. — ICON Group International, 2005. — P. 57. — ISBN 9780546718119.
- ↑ Edington, Stephen D. Petting: Webster's Quotations, Facts and Phrases. — Tafford Publishers, 2008. — P. 428. — ISBN 9781412053747.
- ↑ Peter Orlovsky Biography. Famous Poets and Poems (англ.). famouspoetsandpoems.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 460..
- ↑ Lawlor, 2005, Philip Whalen.
- ↑ Philip Whalen. The Poetry Foundation (англ.). poetryfoundation.org. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Zott, Lynn Marie. Lew Welch // The Beat Generation: Authors I-Z. — Gale, 2003. — 536 p. — ISBN 9780787675721.
- ↑ Biography of Lew Welch. Poem Hunter (англ.). poemhunter.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Fredman, Stephen. Contextual Practice: Assemblage and the Erotic in Postwar Poetry and Art. — Stanford University Press, 2010. — P. 192. — ISBN 9780804763585.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 518..
- ↑ Lawlor, 2005, Robert Duncan.
- ↑ Merriam Allen, Donald. The new American poetry, 1945-1960. — University of California Press, 1999. — P. vi. — ISBN 9780520209534.
- ↑ Андрєєва, 2004, с. 534..
- ↑ Asante, Molefi K. 100 greatest African Americans: a biographical encyclopedia. — Prometheus Books, 2002. — 345 p. — ISBN 9781573929639.
- ↑ Amiri Baraka. Poets.org From Academy of American Poets (англ.). poets.org. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Phillips, Lisa; Berger, Maurice. Beat culture and the New America, 1950-1965. — Whitney Museum of American Art in association with Flammarion, 1995. — P. 101. — ISBN 9782080136138.
- ↑ Bob Kaufman Biography. Famous Poets and Poems (англ.). famouspoetsandpoems.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Побирский, Михаил. (5-02-2010). Уильям Берроуз. Частный корреспондент. chaskor.ru. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 17-12-2010.
- ↑ Одье, 2011, с. 65..
- ↑ Shearer, Benjamin. Culture and Customs of the United States: Culture. — Greenwood Publishing Group, 2008. — P. 243. — ISBN 9780313338779.
- ↑ Western Literature Association (U.S.). A Literary history of the American West. — TCU Press, 1987. — P. 1212. — ISBN 9780875650210.
- ↑ Wills, David. Letter from the Editor // Beatdom : magazine.
- ↑ Oakes, Elizabeth. American Writers. — Infobase Publishing, 2004. — P. 62. — ISBN 9780816051588.
- ↑ Sargeant, Jack. Naked Lens: Beat Cinema. — Counterpoint Press, 2009. — P. 233. — ISBN 9781593762209.
- ↑ Буковски, Чарльз. Интервью: Солнце, вот он я = Sunlight Here I Am. — СПб. : Азбука-классика, 2010. — С. 206—216. — 7000 прим. — ISBN 978-5-9985-0660-4.
- ↑ Берроуз, Уильям С.-мл. Предисловие (Энн Чартерс) // От винта: Роман. — М. : Эксмо, 2006. — 320 с. — ISBN 5-699-19560-2.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 225..
- ↑ а б Hillner, Christal. History of the Beat movement (англ.). helium.com. Архів оригіналу за 23-01-2012. Процитовано 26-11-2010.
- ↑ а б Gruber, J. Richard; Andrews, Benny. American icons: from Madison to Manhattan, the art of Benny Andrews, 1948-1997. — Univ. Press of Mississippi, 1997. — P. 93. — ISBN 9781890021016.
- ↑ а б Wills, Charles. America in the 1950s. — Infobase Publishing, 2005. — P. 93. — ISBN 9780816056408.
- ↑ Kotynek, Roy; Cohassey, John. American cultural rebels: avant-garde and bohemian artists, writers and musicians from the 1850s through the 1960s. — McFarland, 2008. — P. 175. — ISBN 9780786437092.
- ↑ Rielly, Edward J. The 1960s. — Greenwood Publishing Group, 2003. — P. 145. — ISBN 9780313312618.
- ↑ Saul, Scott. Freedom is, freedom ain't: jazz and the making of the sixties. — Harvard University Press, 2003. — P. 82. — ISBN 9780674011489.
- ↑ Gorman, Paul. The look: adventures in pop and rock fashion. — Sanctuary, 2001. — 191 p.
- ↑ Dribble, Henry. Philosophical Investigations from the Sanctity of the Press. — iUniverse, 2004. — P. 11. — ISBN 9780595336128.
- ↑ Mann, Doug. Structural idealism: a theory of social and historical explanation. — Wilfrid Laurier Univ. Press, 2002. — P. 214. — ISBN 9780889203914.
- ↑ George Lewis. A power stronger than itself: the AACM and American experimental music. — University of Chicago Press, 2008. — P. 32. — ISBN 9780226476957.
- ↑ Beatnik Fascion (англ.). enjoy-your-style.com. Архів оригіналу за 23-01-2012. Процитовано 25-11-2010.
- ↑ Steward, Sue; Garratt, Sheryl. Signed, sealed, and delivered: true life stories of women in pop. — South End Press, 1984. — P. 25. — ISBN 9780896082403.
- ↑ Johnson, Joyce. Minor characters: a young woman's coming-of-age in the beat orbit of Jack Kerouac. — Penguin Books, 1999. — 265 p. — ISBN 9780140283570.
- ↑ Charters, Ann. Beat down to your soul: what was the Beat generation?. — Penguin Books, 2001. — 663 p.
- ↑ Lawlor, 2005, с. 259..
- ↑ Phillips, Lisa; Berger, Maurice. Friction, 1 (Winter 1982) // Beat culture and the New America, 1950-1965. — Whitney Museum of American Art in association with Flammarion, 1995. — 279 p. — ISBN 9782080136138.
- ↑ Prono, Luca. Encyclopedia of gay and lesbian popular culture. — ABC-CLIO, 2008. — P. 32. — ISBN 9780313335990.
- ↑ Кон И. С. Лунный свет на заре. Лики и маски однополой любви. — 2-е изд., перераб. и доп. — М. : Олимп, ACT, 2003. — 576 p. — ISBN 5-17-015194-2, ISBN 5-8195-0836-X.
- ↑ Montgomery, John. The New Wealth of Cities: City Dynamics and the Fifth Wave. — P. 141.
- ↑ Cobralingus by Jeff Noon. The Complete Review (англ.). complete-review.com. Архів оригіналу за 23-01-2012. Процитовано 15-11-2010.
- ↑ Thomas Pynchion. Slow learner: early stories. — Vintage, 1995. — 193 p. — ISBN 9780099532514.
- ↑ Newhouse, 2000, Hipsters, Beats and Superman.
- ↑ Kelly, Kevin. Jack Kerouac's On the Road. — Research & Education Assoc, 1996. — P. 1. — ISBN 9780878910373.
- ↑ McCaffery, Larry. Storming the reality studio: a casebook of cyberpunk and postmodern science fiction. — 1991. — P. 19. — ISBN 9780822311683.
- ↑ William S Burroughs. Television Tropes & Idioms (англ.). tvtropes.org. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 04-11-2010.
- ↑ Zach Baron (05-02-2009). Today William Burroughs Would've Turned 95: Watching Gus Van Sant's "Do Easy". The Village Voice (англ.). villagevoice.com. Архів оригіналу за 23-01-2012. Процитовано 04-11-2010.
- ↑ Woodard, Komozi. A nation within a nation: Amiri Baraka (LeRoi Джонс) and Black power politics. — UNC Press Books, 1999. — P. xi. — ISBN 9780807847619.
- ↑ Diggory, Terence. Encyclopedia of the New York School poets. — Infobase Publishing, 2009. — P. 124. — ISBN 9780816057436.
- ↑ Morgan, 2010, с. 245..
- ↑ Williams, Saul. Said the shotgun to the head. — MTV-Books, 2003. — P. 187. — ISBN 9780743470797.
- ↑ Rycroft, Simon. Swinging city: a cultural geography of London, 1950-1974. — Ashgate Publishing, 2011. — P. 22. — ISBN 9780754648307.
- ↑ Stepheson, Gregory. The Daybreak Boys: Essays on the Literature of the Beat Generation. — SIU Press, 2009. — P. 14. — ISBN 9780809329496.
- ↑ Newhouse, 2000, с. 1..
- ↑ Stephenson, Gregory. The Daybreak Boys: Essays on the Literature of the Beat Generation. — SIU Press, 2009. — P. 13. — ISBN 9780809329496.
- ↑ Newhouse, Thomas. The beat generation and the popular novel in the United States, 1945-1970. — McFarland, 2000. — P. 1. — ISBN 9780786408412.
- ↑ Sagolla, Lisa Jo. Rock 'n' Roll Dances of the 1950s. — ABC-CLIO, 2011. — P. 14. — ISBN 9780313365560.
- ↑ Jonsson, Darrel. (27-10-2010). Into the esoteric. The Prague Post (англ.). praguepost.com. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 18-11-2010.
- ↑ Coulthart, John. William Burroughs on... Led Zeppelin!. Arthur Magazine (англ.). arthurmag.com. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 18-11-2010.
- ↑ Priest, Gail. Experimental Music: Audio Explorations in Australia. — UNSW Press, 2009. — P. 45. — ISBN 9781921410079.
- ↑ Wessang, Adeline. (21-09-2009). Genesis P-Orridge. No Blah Blah (англ.). noblahblah.org. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 15-11-2010.
- ↑ Cut It Up (англ.). outsideleft.com. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 15-11-2010.
- ↑ Вільям Берроуз. Book information agency. biagency.ru. Архів оригіналу за 23 січня 2012. Процитовано 19-10-11.
- ↑ Burroughs, William S. Enotes.com (англ.). enotes.com. Архів оригіналу за 23-01-2012. Процитовано 24-11-2010.
- ↑ Gyson, Brion (англ.). pgil-eirdata.org. Архів оригіналу за 24-06-2002. Процитовано 24-11-2010.
{{cite web}}
: Вказано більш, ніж один|deadlink=
та|deadurl=
(довідка) - ↑ Sampling: An Overview. Independent Lens (англ.). Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 24-11-2010.
- ↑ Rocco, John M.; Rocco, Brian. The Nirvana companion: two decades of commentary: a chronicle of the end of punk. — Schirmer Books, 1998. — 273 p. — ISBN 9780028649306.
- ↑ McLeod, Kembrew. (22-07-1998). Laswell And Burroughs Just A Pair Of Cut-Ups. VH1 (англ.). vh1.com. Архів оригіналу за 22-01-2012. Процитовано 25-11-2010.
- ↑ Vejlgaard, Henrik. Anatomy of a trend. — McGraw-Hill, 2008. — 264 p. — ISBN 9780071488709.
- ↑ Thompson, Howard. Movie Review — The Beat Generation (1959). The New York Times (англ.). nytimes.com. Архів оригіналу за 31 січня 2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Cohen, John (08.08.2008). Is Pull My Daisy Holy?. Photo-Eye magazine (англ.). photoeye.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Стэн Брэкидж: кинохудожник как поэт. kinozapiski.ru. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 14.09.2011.
- ↑ а б Sargeant, Jack. A Brief Introduction to the Beat (in) Film. Senses of Cinema (англ.). sensesofcinema.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 14.09.2011.
- ↑ The Subterraneans (1960). Internet Movie Database (англ.). imdb.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 14.09.2011.
- ↑ Weiler, A. H. (07.07.1960). 'Subterraneans':Kerouac's World of the Beatniks on View. The New York Times (англ.). nytimes.com. Процитовано 14.09.2009.
- ↑ Brenner, Paul. Heart Beat (1980). Rovi (англ.). allrovi.com. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ а б The Beat Movement on Film. Berkley University (англ.). lib.berkley.edu. Архів оригіналу за 2 березня 2018. Процитовано 11.09.2011.
- ↑ Lawlor, 2005, Waldman, Anne..
- ↑ Knight, Brenda. Anne Waldman // Women of the Beat generation: the writers, artists, and muses at the heart of revolution. — Conirari Press, 1998. — 366 p. — ISBN 9781573241380.
- ↑ Grace, Nancy McCampbell; Johnson, Ronna. Breaking the rule of cool: interviewing and reading women beat writers. — Univ. Press of Mississippi, 2004. — P. 207. — ISBN 9781578066544.
- ↑ Charters, Ann. WorldCat Identities (англ.). woldcat.org. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 12.09.2011.
- ↑ Arthur Garraty, John;Christopher Carnes, Mark. American national biography, vol.1. — Oxford University Press, 1999. — P. 232.
- ↑ Morgan, Bill. WorldCat Identities (англ.). woldcat.org. Архів оригіналу за 23.01.2012. Процитовано 12.09.2011.
Література
ред.- Антологія поезії бітників / Г. Андрєєва. — 1-е вид. — Ультра.Культура, 2004. — 784 с. — (Поезія) — 3000 прим. — ISBN 5-98042-072-X.
- Харріс, Олівер. Листи Вільяма Берроуза. — М. : АСТ, Астрель, 2011. — 572 с. — 2 500 прим. — ISBN 978-5-17-071233-5.
- Одье, Даніель. Інтерв'ю з Вільям Берроуз. — АСТ, 2011. — 315 с. — ISBN 978-5-17-066765-9.
- Waldman, Anne; Ginsberg, Allen. The Beat Book: Writings from the Beat Generation. — Shambhala Publications, 2007. — 400 p. — ISBN 9781590304556.
- Gioia, Dana. California poetry: from the Gold Rush to the present. — Heyday, 2004. — 376 p. — ISBN 9781890771720.
- Lawlor, William. Beat culture: lifestyles, icons, and impact. — ABC-CLIO, 2005. — 392 p. — ISBN 9781851094004.
- Hemmer, Kurt. Encyclopedia of beat literature. — Infobase Publishing, 2007. — 401 p. — ISBN 9780816042975.
- Morgan, Bill. The beat generation in New York. — City Lights Books, 1997. — 166 p. — ISBN 9780872863255.
- Morgan, Bill. The typewriter is holy. — Simon and Schuster, 2010. — 291 p. — ISBN 9781416592426.
- Miles, Barry; Ginsberg, Allen. Howl: original draft facsimile. — Harper Perennial Modern Classics, 2006. — 194 p. — ISBN 9780061137457.
- Newhouse, Thomas. The beat generation and the popular novel in the United States, 1945-1970. — McFarland, 2000. — 193 p. — ISBN 9780786408412.