Рєпніна-Волконська Варвара Олексіївна
Варва́ра Олексі́ївна Рєпніна́-Волко́нська (до шлюбу Розумо́вська; 1778 — 9 жовтня 1864) — княгиня, благодійниця. Дружина малоросійського генерал-губернатора Миколая Рєпніна-Волконського. Онука останнього українського гетьмана Кирила Розумовського.
Варвара Олексіївна Рєпніна-Волконська | |
---|---|
![]() Робота Жана-Анрі Беннера[fr], 1817 | |
Ім'я при народженні | Варвара Олексіївна Розумовська |
Народилася | 1778 |
Померла | 9 жовтня 1864 Москва, Російська імперія |
Поховання | Густинський монастир |
Країна | ![]() |
Суспільний стан | аристократія |
Батько | Олексій Розумовський |
Мати | Варвара Шереметьєва[d] |
У шлюбі з | Микола Рєпнін-Волконський |
Діти | Олексій, Григорій, Варвара, Олександра[d], Єлизавета[d] та Василь[d], Софія |
Народилася в родині графа Олексія Кириловича Розумовського та графині Варвари Петрівни Шереметьєвої. У 6 років її розлучили з матір'ю й віддали на виховання до тітки — Парасковії Кирилівни. Домашньою освітою Варвари займалась рідна тітка швейцарського пейзажиста Александра Калама[en].
1802 року графиня одружилася із князем Миколою Григоровичем Рєпніним-Волконським. У шлюбі народила сімох дітей. Під час походів чоловіка у ході наполеонівських війн княгиня супроводжувала його, водночас допомагаючи рятувати поранених на полі бою.
Княгиня зробила значний внесок у розвиток освіти. У Санкт-Петербурзі вона брала участь у діяльності Жіночого Патріотичного інституту[ru] та «Людинолюбивого товариства»[ru], у Полтаві 1818 року заснувала Полтавський інститут шляхетних дівчат. Допомагала нужденним під час голоду в Полтавській губернії 1833—1834 років.
Знайома Тараса Шевченка. Виступала проти його стосунків зі своєю дочкою Варварою, однак клопотала про призначення його викладачем малювання в Київському університеті та писала йому в заслання.
Ранні роки
ред.Варвара Розумовська народилася 1778 року в родині графа Олексія Розумовського та Варвари Шереметьєвої[d]. За лінією батька була онучкою останнього гетьмана Війська Запорозького Кирила Розумовського, за лінією матері — правнучкою командувача російських сил під Полтавою Бориса Шереметьєва.
1784 року батько Варвари вигнав її матір з дому; сам граф Олексій рідко бачився з донькою. Вихованням Варвари займалася її тітка по батькові — графиня Парасковія Кирилівна[1].
Коли Варварі було 13 років, для її виховання найняли швейцарку мадемуазель Калам — тітку художника Александра Калама[en]. Під керівництвом Калам графиня здобула елітну домашню освіту. До кінця життя Варвара добре згадувала про мадемуазель Калам[2].
Шлюб
ред.Відпочиваючи щороку в маєтку поблизу Москви із батьком, Варвара познайомилася із фельдмаршалом Миколою Рєпніним, який вирішив одружити її зі своїм онуком Миколою, що наприкінці XVIII — на початку XIX століття служив флігель-ад'ютантом імператора Павла I та був його улюбленцем[2][3].
Познайомившись, Варвара та Микола з часом покохали одне одного. Проте їхньому одруженню заважали спершу конфлікт між Олексієм Розумовським і фельдмаршалом Рєпніним, згодом — смерть останнього та участь нареченого у війні проти наполеонівської Франції.
Весілля Миколи Волконського та Варвари Розумовської відбулося у вересні 1802 р. в батуринському палаці Кирила Розумовського, діда нареченої. Попервах подружжя проживало в Москві, потім — у Санкт-Петербурзі. Там княгиня Варвара зблизилася із імператоркою Єлизаветою Олексіївною та великою княгинею Марією Павлівною.
У шлюбі народила сімох дітей:[4]
- Олексій (пом. 13 грудня 1812);
- Олександра (1805—1836), дружина графа Олександра Кушелєва-Безбородька;
- Василь (1806—1880), навчався в Пажеському корпусі, працював у Міністерстві закордонних справ[ru], з 1843 року — колезький асесор. Одружений із фрейліною Єлизаветою Балабіною, з якою мав чотирьох дітей: Миколу (1834—1918), Петра (1836—1856), Василя (1839—?) та Варвару (1841—1922);
- Варвара (1808—1891), була закохана в Тараса Шевченка;
- Софія (12 травня — 30 вересня 1811);
- Григорій (20 червня — 4 серпня 1812);
- Єлизавета (1817—1855), одружена з дипломатом Павлом Кривцовим[ru].
Після початку війни третьої коаліції в 1805 році князя Миколу Волконського знову призвали до армії. Тоді графиня Варвара вирішила супроводити чоловіка в поході. У битві під Аустерліцом Волконський потрапив у полон; подружжя повернулося до Санкт-Петербурга тільки після звільнення графа. Згодом княгиня Варвара мала супроводити чоловіка у посольстві до Іспанії, проте через вторгнення Франції воно так і не відбулося. Також графиня супроводила чоловіка в кампанії 1812—1813 років, допомагала пораненим та нужденним у Дрездені.
Під час Віденського конгресу 1814—1815 років Варвара Олексіївна проживала з чоловіком у Відні, де брала участь у заходах, зокрема балах, організованих імператором Олександром I, у палаці свого дядька Андрія Розумовського[5].
1815 року подружжя повернулося до Санкт-Петербурга, а 1816 року, після призначення Рєпніна-Волконського малоросійським генерал-губернатором, — переїхало до Полтави[6].
Меценатство
ред.Під час походів князя Рєпніна-Волконського, в яких Варвара Волконська також брала участь, вона організовувала лазарети для поранених військових[7].
Після повернення із Відня в Санкт-Петербург у 1815 році княгиня разом із імператрицею Єлизаветою займалася організацією Жіночого Патріотичного інституту[ru] (згодом Єлизаветинський інститут[ru]) для дівчат-сиріт, батьки яких загинули або були важко поранені у війні проти Франції[8][9]. Також Варвара Волконська брала участь у діяльності «Людинолюбивого товариства»[ru][10].
Після переїзду до Полтави в 1816 році княгиня продовжила займатися благочинністю, відкриваючи лікарні, пансіони та інші заклади. До себе вона взяла 12 дівчат із дворянських родин, вихованням яких займалася сама[11]. 1818 року за її подання в Полтаві відкрили інститут шляхетних дівчат, у будівлі якого нині функціонує Національний університет «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка»[12]. 1830 року за ініціативи князя та княгині Рєпніних-Волконських у Полтаві відкрили Петровський кадетський корпус[13]. У 1833—1834 роках княгиня допомагала постраждалим від голоду в Полтавській губернії[10]. На благочинність княгиня Варвара витрачала власні кошти та коштовності.
У 1820-х роках у родині Рєпніних-Волконських виховувалися дочки службовця канцелярії генерал-губернатора Івана Михайловича Псьола — Олександра, Глафіра та Тетяна. Княгиня Варвара виховувала дівчат особисто. Надалі Олександра Псьол стала письменницею, а Глафіра — художницею[14].
Останні роки
ред.1834 року князя Миколу призначили членом Державної ради, через що родині довелося переїхати до Санкт-Петербурга. Однак за два роки через донос на князя, буцімто щодо розтрати державних коштів, він був звільнений від служби. Уся родина на чотири роки покинула Росію та проживала за кордоном — у Дрездені, Римі та Флоренції[3].
1842 року Рєпніни-Волконські повернулися в Росію та оселилися в маєтку в Яготині, який княгиня Варвара 1820 року успадкувала від свого батька разом із 1322 кріпаками[15].
Під час перебування в маєтку родини поета Тараса Шевченка в 1843—1844 роках Варвара Миколаївна, дочка княгині Варвари Олексіївни, зблизилася із поетом та закохалася в нього. Сама ж княгиня засуджувала стосунки своєї дочки із митцем. Однак згодом вона клопотала перед міністром народної просвіти та своїм родичем Сергієм Уваровим щодо призначення Шевченка учителем малювання в Київському університеті[16]. Після заслання Шевченка княгиня писала йому листи, проте згодом граф Олексій Орлов, який особисто доповідав імператору Миколі I щодо поета, заборонив їй писати йому[17].
Після смерті чоловіка в 1845 році княгиня Варвара переселилася до Одеси, а в 1856 — до Москви. Там вона померла 9 жовтня 1864 року. Тіло княгині привезли до України та поховали побіч з чоловіком у Троїцькому Густинському монастирі[3][18].
Примітки
ред.- ↑ Ільченко, 2009, с. 115.
- ↑ а б Павловский, 2009, с. 240.
- ↑ а б в П. Майковъ. Репнин-Волконский, Николай Григорьевич // Русский биографический словарь : в 25 т. — СПб., 1913. — Т. 16 : Рейтерн — Рольцберг. (рос.)
- ↑ Николай Григорьевич Репнин-Волконский. geni_family_tree (укр.). 1778. Процитовано 18 липня 2023.
- ↑ Луняк, 2021, с. 13.
- ↑ Ільченко, 2009, с. 116.
- ↑ Рудаков В. Репнина-Волконская, Варвара Алексеевна // Энциклопедический словарь : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб. : Ф. А. Брокгауз, И. А. Ефрон, 1890—1907. — С. 599. (рос.)
- ↑ Ільченко, 2016, с. 72.
- ↑ Шепель, 2014, с. 274.
- ↑ а б Брижицька, 2022, с. 29.
- ↑ Павловский, 2009, с. 241.
- ↑ Ільченко, 2016, с. 73.
- ↑ Ярмоловіч, 2019, с. 43.
- ↑ Шевченківська енциклопедія. Том 5: Пе–С. Інститут літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України. Київ. 2015. с. 388—389.
- ↑ Історія міст і сіл Української РСР. Київська область. — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1968. — С. 730.
- ↑ Григорій Зленко. Рєпніна-Волконська Варвара Олексіївна // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. — Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. — Т. 5 : Пе—С. — С. 466.
- ↑ Бойко Ю. М. Історія української культури в біографіях видатних діячів. Частина II. Випуск 3 (XIX століття). — Вінниця : ВНАУ, 2020. — С. 148.
- ↑ Конопка Н. Життєвий шлях малоросійського генерал-губернатора М. Г. Рєпніна (1778—1845) // Наукові записки: Історичні науки. — Острог — Торонто — Нью-Йорк : РВВ НауОА, 2006. — Вип. 7: До 40-ліття Українського Історичного Товариства. — С. 331.
Джерела
ред.- Словники та енциклопедії
- Григорій Зленко. Рєпніна-Волконська Варвара Олексіївна // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. — Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. — Т. 5 : Пе—С. — С. 466.
- П. Майковъ. Репнин-Волконский, Николай Григорьевич // Русский биографический словарь : в 25 т. — СПб., 1913. — Т. 16 : Рейтерн — Рольцберг. (рос.)
- Рудаков В. Репнина-Волконская, Варвара Алексеевна // Энциклопедический словарь : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб. : Ф. А. Брокгауз, И. А. Ефрон, 1890—1907. — С. 599. (рос.) (рос.)
- Статті
- Брижицька С. А. Тарас Шевченко: «Добрий і єдиний друг мій!» До 130-річчя від дня смерті Варвари Рєпніної // Шевченкознавчі студії: збірник наукових праць. — Київський університет, 2022. — Вип. 1(25). — С. 26—48.
- Ільченко О. Ю. Меценатство в персоналіях: видатне жіноцтво України (ХІХ — початок ХХ ст.) // Педагогічні науки. — 2009. — Вип. 1. — С. 114—120.
- Ільченко О. Ю. Меценатство жінок в освіті України (ХІХ – початок ХХ століття) // Естетика і етика педагогічної дії. — 2016. — Вип. 14. — С. 70—79.
- Луняк Є. М. Андрій Розумовський і Батурин / відп. ред. і упоряд. Г. В. Самойленко // Література та культура Полісся. — Ніжин : НДУ ім. М. Гоголя, 2021. — Вип. 105. Серія «Історичні науки». № 15. — С. 5—18.
- Шепель І. О. Внесок родини Розумовських у розвиток культури в Україні / Інститут законодавства Верховної ради України; Український інститут національної пам'яті; Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові Україні; Сіверський центр післядипломної освіти; Сіверський інститут регіональних досліджень // Розумовські зустрічі: збірник наукових праць. — Чернігів : Сіверський центр післядипломної освіти, 2014. — С. 270—276.
- Ярмоловіч О. І. Історико-педагогічні аспекти розвитку вищої освіти України у ХІХ сторіччі // Соціально-гуманітарний вісник. — 2019. — Вип. 25. — С. 41—44.
- Книги
- Павловский И. Ф. Полтавцы: Иерархи, государственные и общественные деятели и благотворители. — Харьков : САГА, 2009. — С. 240—242. (рос.)