Гамарник Ян Борисович
Гама́рник Ян Бори́сович (справжнє ім'я Гама́рник Я́ків Цу́дикович[2]; 2 [14] червня 1894, Житомир, Волинська губернія, Російська імперія — покінчив життя самогубством 31 травня 1937, Москва, РРФСР, СРСР) — радянський партійний, державний і військовий діяч, армійський комісар I рангу (20.11.1935). Керівник київських більшовиків у 1917–1918 роках. Голова Київського губревкому, губвиконкому та міськради в 1920–1923 роках. Кандидат у члени ЦК КП(б)У в липні 1918 — березні 1919 року. Член ЦК КП(б)У в березні 1919 — квітні 1920 року. Член Бюро ЦК КП(б) Білорусі з 1 грудня 1928 по 5 листопада 1929. Кандидат у члени Центрального Комітету ВКП(б) (1925–1927), член Центрального Комітету ВКП(б) (1927–1937). Член Оргбюро ЦК ВКП(б) з 17 листопада 1929 по 31 травня 1937 року. Член ВЦВК і Центрального виконавчого комітету СРСР. Входить до списку осіб, що підлягають декомунізації в Україні.
Ян Борисович Гамарник рос. Яковъ Цудиковичъ Гамарникъ | ||
![]() | ||
| ||
---|---|---|
18 жовтня 1920 — квітень 1921 | ||
Попередник: | Михайло Вєтошкін | |
Наступник: | посаду скасовано | |
| ||
25 квітня 1921 — липень 1923 | ||
Попередник: | посаду засновано | |
Наступник: | Григорій Гринько | |
| ||
1923 — 4 січня 1926 | ||
Попередник: | Петро Кобозєв | |
Наступник: | Посаду скасовано | |
| ||
1926 — 25 жовтня 1928 | ||
Попередник: | Микола Кубяк | |
Наступник: | Іван Перепічко | |
| ||
4 грудня 1928 — 3 січня 1930 | ||
Попередник: | Вільгельм Кнорін | |
Наступник: | Костянтин Гей | |
Ім'я при народженні: | Яків Цудикович Гамарник | |
Народження: |
2 (14) червня 1894 Житомир, Волинська губернія, Російська імперія | |
Смерть: |
31 травня 1937 (42 роки) Москва, РРФСР, СРСР | |
Причина смерті: | вогнепальна рана | |
Національність: | єврей | |
Країна: |
![]() ![]() | |
Освіта: | Петербурзька державна медична академіяd і Юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка | |
Партія: | ВКП(б) (з 1916) | |
Шлюб: | Julia Annenkovad[1] | |
Військова служба | ||
Роки служби: | 1929–1937 | |
Приналежність: | РСЧА | |
Звання: | Армійський комісар 1-го рангу | |
Командував: | Політичне управління РСЧА | |
Автограф: | ![]() | |
Нагороди: | ||
Біографія
ред.Народився 2 (14) червня 1894 року в Житомирі в єврейській родині сквирського міщанина Цудика Мошковича Гамарника[2]. У 1904–1913 роках навчався в Одеській чоловічій гімназії, заснованій О. П. Ровняковим, закінчив її зі срібною медаллю. З 1909 року підробляв репетиторством.
1914 року поступив у Петербурзький психоневрологічний інститут. У 1915 році перевівся на юридичний факультет Київського університету св. Володимира[3].
Член РСДРП(б) з вересня 1916 року.
З 1917 року — член, а згодом секретар Київського комітету РСДРП(б). Один із керівників боротьби за встановлення радянської влади в Києві, Член Київського військово-революційного комітету в жовтні 1917 року та під час Січневого повстання в 1918 році. З березня 1918 року — член бюро Харківського губернського комітету РКП(б). За часів Української Держави перебував на підпільній роботі в Одеській, Київській та Кримській більшовицьких організаціях. З травня 1919 року — голова Одеського комітету КП(б)У, член Ради оборони Одеси.
З 1919 року — у Червоній армії, з серпня по вересень 1919 року — член Революційної військової ради (РВР) Південної групи військ 12-ї армії РСЧА, яка в грудні 1919 року здобула Київ. У листопаді 1919 — квітні 1920 року — військовий комісар 58-ї стрілецької дивізії РСЧА.
У лютому — липні 1920 року — голова Одеського губернського комітету КП(б)У, член Одеського губернського революційного комітету.
У 1920 році — відповідальний секретар Київського губернського комітету КП(б)У.
18 жовтня 1920 — липень 1921 року — голова Київського губернського революційного комітету.
У липні 1921 — липні 1923 року — голова виконавчого комітету Київської губернської ради та Київської міської ради.
У вересні 1923 — червні 1924 року — голова виконавчого комітету Приморської губернської ради.
У жовтні 1923 — 15 березня 1926 року — голова Далекосхідного революційного комітету.
У березні 1926 — березні 1927 року — голова виконавчого комітету Далекосхідної крайової ради.
У березні 1927 — 25 жовтня 1928 року — 1-й секретар Далекосхідного крайового комітету ВКП(б).
Одночасно, з квітня 1927 по жовтень 1928 року — член РВР Сибірського військового округу.
1 грудня 1928 — 5 листопада 1929 року — 1-й секретар ЦК КП(б) Білорусі.
Одночасно, з грудня 1928 по жовтень 1929 року — член РВР Білоруського військового округу.
11 вересня 1929 — 20 червня 1934 року — член РВР СРСР.
У жовтні 1929 — 30 травня 1937 року — начальник Політичного управління РСЧА.
Одночасно в жовтні 1929 — 1930 року — відповідальний редактор газети «Красная Звезда».
2 червня 1930 — 20 червня 1934 року — заступник голови РВР СРСР.
2 червня 1930 — 30 травня 1937 року — 1-й заступник народного комісара з військових і морських справ (народного комісара оборони) СРСР. 13 березня — 30 травня 1937 року — уповноважений Народного комісаріату оборони при РНК СРСР.
30 — 31 травня 1937 року — член Військової ради Середньоазіатського військового округу.
Делегат X—XVII з'їздів ВКП(б).
Покінчив життя самогубством у передбаченні репресій проти себе, по «справі Тухачевського»[4]. Посмертно реабілітований 6 серпня 1955 року, поновлений в КПРС 7 жовтня 1955 року.
Нагороди
ред.Нагороджений орденами Леніна (21.02.1933) та Червоного Прапора (20.02.1928).
Вшанування пам'яті
ред.Подільський провулок міста Харків, у 1968–2015 роках мав назву вулиця Гамарника. Попри повернення первісної назви провулку на будівлі 10/2 до вересня 2019 року була пам'ятна табличка із зазначенням, що вулиця названа на честь радянського партійного і військового діяча СРСР Я. Б. Гамарника, зараз демонтована.
У 1964—2016 роках на честь Яна Гамарника називалася вулиця Миколи Сціборського в Житомирі.
2015 року після прийняття Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» прізвище Гамарника Українським інститутом національної пам'яті було включено до списку осіб, чия діяльність підпадає під дію законів про декомунізацію[5].
Зображення
ред.-
Початок Подільського провулка міста Харків. У 1968–2015 роках — вулиця Гамарника.
-
Анотаційна табличка, присвячена Я. Б. Гамарнику, на честь якого Подільський провулок був колись названий (1968—2015 роки) (демонтовано у вересні 2019 року) [6].
-
Поштова марка СРСР із зображенням Я. Б. Гамарника (1964).
Див. також
ред.Примітки
ред.- ↑ Dictionary of Women Worldwide: 25,000 Women Through the Ages / A. Commire, D. Klezmer — Detroit: Gale, Yorkin Publications, 2006. — 2572 p. — ISBN 978-0-7876-7585-1
- ↑ а б Запис про народження Якова Цудиковича Гамарника в метричній книзі рабинату по місту Житомиру // ДАЖО. Ф. 67. Оп. 3. Спр. 522. Арк. 439зв–440.
- ↑ Гамарник Ян Борисович (1894–1937). Архів оригіналу за 6 квітня 2016. Процитовано 5 вересня 2016.
- ↑ Самогубства знаменитих людей. Ян Гамарник. Архів оригіналу за 12 липня 2016. Процитовано 5 вересня 2016.
- ↑ Підстава: «Учасник Січневого заколоту проти УНР 1918 р., працював у більшовицькому підпіллі в часи Української Держави П. Скоропадського; брав участь в захопленні Києва Червоною Армією в 1919 р., голова Київського губревкому (1920–1921 рр.).».
- ↑ Анотаційна дошка на вул. Гамарника, м. Харків. Архів оригіналу за 18 вересня 2016. Процитовано 5 вересня 2016.
Посилання
ред.- Ян Гамарник. Воспоминания друзей и соратников. [Архівовано 2 квітня 2015 у Wayback Machine.] — М. : Воениздат, 1978. — 191 с. (рос.)
Джерела
ред.- Бойко О. Д. Гамарник Ян Борисович [Архівовано 8 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2004. — Т. 2 : Г — Д. — С. 48. — ISBN 966-00-0405-2.
- Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0.
- Гамарник Ян Борисович [Архівовано 31 грудня 2014 у Wayback Machine.] // Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза (1898–1991). (рос.)
- Горлов В. М. Я. Б. Гамарник на Україні [Архівовано 19 листопада 2015 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 1989. — № 6 (340). — червень. — С. 110–117.
- Карамаш Сергій. Керівники Києва. : [укр.] // Поділ і ми : журнал. — 2001. — № 4–5 (41–42). — С. 18–31.
- Київ. Історична енциклопедія. 1917–2000 рр.
- Київський губернський революційний комітет. Протоколи засідань президії губревкому та накази, постанови, циркуляри відділу управляння // ДАКО, ф. Р-1, оп. 1, спр. 1. — 46 арк.
- Косовська Лана. Вершити долю столиці киянам не дано чи не дають? [Архівовано 14 червня 2015 у Wayback Machine.] // Дзеркало тижня. Україна. — 2003. — № 29. — 1 серпня. [Архівовано з першоджерела 30 квітня 2015.]
- Салій І. М. Обличчя столиці в долях її керівників [Архівовано 12 жовтня 2013 у Wayback Machine.] / Іван Салій; [ред. В. Ковалинський]. — Київ : Довіра, 2008. — С. 48 [Архівовано 2 листопада 2013 у Wayback Machine.]-49. [Архівовано 2 листопада 2013 у Wayback Machine.] — ISBN 978-966-507-226-3.
- Шаповал Ю. І. Гамарник Ян Борисович [Архівовано 7 листопада 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006. — Т. 5 : Вод — Гн. — С. 362. — ISBN 966-02-3355-8.