Лондонська стіна
Лондонська стіна (англ. London Wall) — оборонний мур, початково побудований римлянами навколо Лондинія, їхнього стратегічно важливого портового міста на річці Темзі там, де зараз Лондон, Англія, яка далі існувала, перебудовувалась та використовувалась до XVIII століття.
![Vector map of Londinium in 400 AD](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/19/Map_Londinium_400_AD-en.svg/220px-Map_Londinium_400_AD-en.svg.png)
Зараз цю назву має дорога Лондонського Сіті, яка прокладена уздовж частини курсу старої стіни між вулицею Вормвуд і перехрестям Ротонди, де зустрічаються вулиці Сент-Мартінз-Ле-Гран та Алдерсгейт. До пізнього Середньовіччя стіна визначала межі Лондонського Сіті.
Римська стіна
ред.Хоча точна причина будівництва стіни невідома, стіна, здається, була побудована наприкінці 2-го або початку 3-го століття н. е..[1] Це було близько 80 років після закінчення будівництва форту міста у 120 р.н. е., чиї північна і західна стіни були потовщені і два рази збільшені у висоту, щоб стати частиною нової міської стіни. Вона продовжувала розвиватися як мінімум до кінця 4-го століття, що робить її одним з останніх великих будівельних проєктів, здійснюваних римлянами перед тим, як вони полишили Британію в 410 році. Причини для її будівництва могли бути пов'язані з вторгненням в Північну Британію піктів, які подолали Адріанів вал в 180 р.н. е.[2] , або з політичною кризою, яка виникла наприкінці 2-го століття, коли намісник Британії Клодій Альбін консолідував свою владу після заяви про свого права на трон римського імператора. Після боротьби з суперником, Септимієм Севером, Альбін зазнав поразки в 197 р.н. е. в битві при Лугдунумі (поблизу сучасного Ліона, Франція). Економічні стимули, які забезпечила стіна і наступні кампанії Септимуса в Шотландії, поліпшили фінансове процвітання Лондиніума на початку 3-го століття.
Брами стіни збігалися з британською мережею римських доріг. Початкові ворота, за годинниковою стрілкою, від Ладґейт на заході до Алдгейта на сході, розташовувались так: Ладґейт, Ньюгейт, Кріпплгейт, Бішопсгейт і Алдгейт. Алдерсгейт, між Ньюгейт і Кріпплгейт, була додана близько 350 р.н. е.[3] (Моргейт, між Кріпплгейт та Бішопсгейт, була побудована ще пізніше, в середньовічний період).
Довжина і розмір стіни зробили її одним з найбільших будівельних проєктів у Римській Британії. Завершені стіни, які мали брами, башти і оборонні рови, побудували з кентського рагстоуна (дуже твердого сіро-блакитного вапняка), який доставляли на баржах з каменоломень поблизу Мейдстоуна. Розміри стіни становили бл. 3,2 км по периметру (оточуючи площу бл. 110 га), 2,5 — 3 м в ширину і до 6 м у висоту.[4] Рів або фосса в передній частині зовнішньої стіни мав глибину 2 м до 5 м в ширину. Стіна мала принаймні 22 вежі, розташовані на відстані приблизно 64 м одна від одної на східній ділянці стіни[5]
Після того, як саксонські пірати декілька разів пограбували Лондиніум наприкінці 3-го століття, у 280 р.н. е. почалося будівництво додаткової стіни з боку ріки.[3]
Використання після римських часів
ред.З розпадом Західної Римської імперії, Лондиніум перестав бути столицею Британії, хоча романо-британська культура продовжувалась на території довкола Сент-Мартін-ін-зе-Філдс до 450 р.н. е.[6] Однак захисні укріплення Лондиніуму певно зберегли деякі їхні колишні грізні сили, тому що Англосаксонський часопис згадує, що романо-британці відступили назад в Лондон після їх кривавої поразки у битві при Крекганфорді (Крейфорд, Кент) від рукх Хенгіста і Хорса, лідерів саксонських загарбників.[7]
Десь з 500 року, англосаксонське поселення, відоме як Лунденвік, виникло в цьому ж районі трохи західніше старого занедбаного римського міста.[8] Але близько 680 року Лондон ожив достатньо, щоб стати великим саксонским портом. Тим не менш, стіна не ремонтувалась і Лондон став жертвою двох успішних нападів вікінгів в 851 та 886 роках.[9]
У 886 році західно-саксонський король, Альфред I Великий, формально погодився з умовами данського воєначальника, Ґутрума, про зону політичного та географічного контролю, які були отримані останнім вторгненнями вікінгів. У східній та північній частині Англії, з кордонами, які приблизно простягались з Лондона до Честера, скандинави створили Денло. У тому ж році у Англосаксонський часопис записали, що Лондон був «заново заснований» Альфредом. Археологічні дослідження показують, що це включало полишення Лунденвіка і відродження життя і торгівлі в межах старої Римської стіни. Це було частиною політики Альфреда з забезпечення поглибленої оборони Королівства Вессекс від вікінгів, а також створення наступальної стратегії проти вікінгів, які контролювали Мерсію. Також в цей період був створений Саутворк, згаданий у Біргел Хайдедж (Burghal Hidage), на південному березі річки Темзи.
Міські стіни Лондона були відремонтовані по мірі того як місто повільно зростало приблизно до 950, коли міська активність різко зросла.[10] Велика армія вікінгів, які напали на Лондонський бург, була переможена 994 року.[9]
Середньовічний період
ред.В 11-му столітті Лондон був поза всяким порівнянням найбільшим містом в Англії. Вестмінстерське абатство, перебудоване в романському стилі королем Едуардом Сповідником, було однією з найбільших церков в Європі. До того часу Вінчестер був столицею англо-саксонської Англії, але тепер Лондон став головним майданчиком для іноземних торговців і базою для оборони під час війни. На думку Франка Стентона: «він мав ресурси, і він стрімко розвивав гідність і політичну самосвідомість, відповідну національній столиці».[11][12]
Розмір і важливість Лондона призвели до перепланування оборони міста. В ранньосередньовічний період після Нормандського завоювання Англії Лондонська стіна зазнала значної перебудови, яка включала облаштування бійниць, додаткових воріт, веж і бастіонів. Крім семи брам і чотирьох барів, існували 13 водяних брам на Темзі, де товари вивантажувались з кораблів. Вони включали Біллінгсгейт і Бріджгейт. Додатково з'явилися брами лише для пішоходів, такі як Тауергейт, і потайна хвіртка в Лондонському Тауері.[13]
Лондон продовжував рости протягом усього середньовічного періоду, і містобудування почалося за межами міських стін. Ця експансія привела до суфіксних слів «поза» («Without») і «всередині» («Within»), які позначали території Сіті – і, як правило, застосовувались до вордів – які розташовувались за межами або всередині Лондонської стіни, хоча тільки Фаррінгдон і (раніше) Брідж були так розділені на окремі ворди (Брідж Візаут потрапляв за межі брами на Лондонському мосту). Деякі ворди — Алдерсгейт, Бішопсгейт та Кріпплгейт – охоплювали області, які була як всередині, так поза стінами і, хоча вони не розділені на окремі ворди, часто їх частина в межах стіні позначається (на картах, в документах і т. д.) як «всередині», а частину за межами стіни як «поза». Архаїчні «Інфра» (всередині) І «Екстра» (поза) також використовувалися[14], так само як «intramural» та «extramural»[15], щоб описати ділянки в межах або за межами відгородженої частині міста.
Суфікси досі застосовуються для деяких церков і парафій поблизу колишніх брам міської стіни, такі як Сент-Одуен-визін-Ньюгейт або Сент-Ботольф-визаут-Бішопсгейт.
Руйнування
ред.Межі міста Лондона перестали збігатися зі старою міською стіною, коли місто розширило свою юрисдикцію в Середньовіччя. Юрисдикція розширилась на захід, перетнувши історичну західну межу початкового поселення — річку Фліт — уздовж Фліт-стріт до Темпл-Бар. Місто також поглинуло інші «міські бари» (митні брами), які були розташовані відразу за старою стіною: Голборн-бар, Смітфілд-бар, і Вайтчепел-бар. Це були важливі в'їзди в місто і їх контроль мав життєво важливе значення у підтриманні особливих привілеїв міста щодо певної торгівлі.
Під час Великої лондонської пожежі у вересні 1666 року, майже все середньовічне Лондонське Сіті всередині міської стіна було зруйноване. Сім брам до Сіті, з безліччю ремонтів і відновлення протягом багатьох років, стояли поки всі вони не були знесені між 1760 і 1767 роками.[16] Роботи зі знесення стіни тривали до 19-го століття, однак її великі ділянки були включені в інші споруди. Коли Сіті було зруйновано бомбами під час Бліцу у Другій Світовій війні, одними з найвищих остовів були залишки Лондонської стіни.
Зараз все, що залишилося від стіни, — кілька (хоч і суттєвих) фрагментів, деякі з яких можна побачити на території музею Лондона, маєтку Барбікан і навколо пагорбу Тауер. Ділянка біля музею Лондона була виявлена на Нобл Стріт, після розрухи від повітряного нальоту 29 грудня 1940 року в розпал Бліцу. Ще одна видима ділянка розділ знаходиться в садах Сент-Альфадж, а інші ділянки є частиною стін або фундаменти сучасних будівель і їх видно тільки всередині цих будівель. Одна з найбільших і найбільш доступних ділянок стоїть поруч станції метро Тауер-Хілл, з реплікою статуї імператора Траяна перед нею.
У 1984 році музей Лондона облаштував «Стіновий маршрут» від лондонського Тауера до музею, облаштувавши 23 панелі з плитки.[17] Деякі з них були знищені в наступні роки.[18] На Нобл Стріт, панелі з плитки були замінені на скляні панелі з гравіюванням. Вони мали стати прототипом для нових панелей вздовж всього маршруту, але подальша заміна не відбулась.
Сучасний маршрут
ред.Частина території, яку колись займала північна стіна, згадується у дорозі Лондон Волл, яка однак досить приблизно відповідає фактичному розташуванню старої стіни[19]. На цій дорозі такої розташований музей Лондону. Сучасна дорога починається на заході з розв'язки Ротонда біла Алдерсгейт, потім йде на схід повз Моргейт, звідки вона йде паралельно лінії міської стіни, і врешті-решт переходить у Вормвуд Стріт, перш ніж вона досягне Бішопсгейт. Такий її курс є результатом перебудови між 1957 і 1976 роками[20]; вулиця Лондон Волл була вузькою і проходила позаду лінії міської стіни по всій своїй довжині, від Вормвуд Стріт до Вуд Стріт.[21] Західна частина старої вулиця зараз перетворена на сали Сент-Алфадж.
Колишній рів стіни утворює вулицю Хаундсдітч (букв. «Собачий рів»). Колись це було головним сміттєзвалищем Лондона і було відоме своїм жахливим запахом; відповідно назва вулиці, за даними історика 16-го століття Джона Стоу, була отримана «від того, що у старі часи, коли звалище було відкрите, тут лежало багато мерзоти (вивезеної Сіті), особливо мертвих собак». Рів було нарешті закрито і засипано наприкінці 16-го століття.
Див. також
ред.Примітки
ред.- Примітки
- ↑ Ross & Clark 2008, p. 47.
- ↑ Channel4.com Timeline of Romans in Britain. Архів оригіналу за 22 листопада 2012. Процитовано 10 жовтня 2016.
- ↑ а б Ross & Clark 2008, p.47.
- ↑ London Wall [Архівовано 25 січня 2011 у Wayback Machine.] Museum of London, Retrieved 30 May 2010.
- ↑ Towers on the western section, such as the well-preserved example that can be seen at the Barbican Estate, next to the church of St Giles-without-Cripplegate, were added in the 13th century (Chapman, Hall & Marsh 1986, nos. 15–17).
- ↑ The last days of Londinium. Museum of London. Архів оригіналу за 8 січня 2009. Процитовано 31 березня 2013.
- ↑ Saxon London in a tale of two cities. British Archeology]]. May 1999. Архів оригіналу за 4 лютого 2013. Процитовано 2 вересня 2016.
- ↑ The early years of Lundenwic. The Museum of London. Архів оригіналу за 10 червня 2008. Процитовано 10 жовтня 2016.
- ↑ а б Wheeler, Kip. Viking Attacks. Архів оригіналу за 1 січня 2016. Процитовано 19 січня 2016.
- ↑ Vince, Alan (2001). London. У Lapidge, Michael; Blair, John; Keynes, Simon; Scragg, Donald (ред.). The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Blackwell. ISBN 978-0-631-22492-1.
{{cite encyclopedia}}
: Вказано більш, ніж один|ISBN=
та|isbn=
(довідка) - ↑ Stenton, Frank (1971). Anglo-Saxon England (вид. 3rd). Oxford University Press. с. 538–539. ISBN 978-0-19-280139-5.
- ↑ Blair, John (2001). Westminster. У Lapidge, Michael; Blair, John; Keynes, Simon; Scragg, Donald (ред.). The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Blackwell. ISBN 978-0-631-22492-1.
{{cite encyclopedia}}
: Вказано більш, ніж один|ISBN=
та|isbn=
(довідка) - ↑ Once Upon a What. Архів оригіналу за 22 лютого 2014. Процитовано 6 лютого 2014.
- ↑ British History Online [Архівовано 11 вересня 2014 у Wayback Machine.] & HRI Online [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] (examples of infra and extra being used)
- ↑ Mapping London: Making Sense of the City, Simon Foxell, p 17
- ↑ Seven gates to the The City of London. Архів оригіналу за 30 вересня 2015. Процитовано 10 жовтня 2016.
- ↑ London Wall Walk [Архівовано 14 лютого 2011 у Wayback Machine.] Museum of London, Retrieved 21 May 2010.
- ↑ Shows status of the panels in January 2006 [Архівовано 17 жовтня 2016 у Wayback Machine.] Retrieved 21 May 2010.
- ↑ Smith 1970.
- ↑ Roman House [Архівовано 25 серпня 2011 у Wayback Machine.] Retrieved 30 May 2010.
- ↑ Z-maps[недоступне посилання] Retrieved 30 May 2010.
- Бібліографія
- Chapman, Hugh, Hall, Jenny, and Marsh, Geoffrey (1986), The London Wall Walk [Архівовано 14 лютого 2011 у Wayback Machine.] London: Museum of London.
- Ross, Cathy, & Clark, John, eds. (2008), London: The Illustrated History. London: Allen Lane.
- Smith, A. (1970), Dictionary of City of London Street Names. London: David & Charles.
Посилання
ред.- Map of present day street named 'London Wall' [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.]
- Museum of London website [Архівовано 14 травня 2011 у Wayback Machine.]
- PhotoEssay on London Walls with markers [Архівовано 3 лютого 2017 у Wayback Machine.]
- London Wall Walk photos geocoded on Flickr [Архівовано 9 грудня 2015 у Wayback Machine.]
- London Wall Walk Narrated Video Tour [Архівовано 9 листопада 2012 у Wayback Machine.]