Любомир Левчев
Любоми́р Спиридо́нов Ле́вчев (болг. Любомир Спиридонов Левчев; 27 квітня 1935, Троян, Болгарія — 25 вересня 2019, Софія, Болгарія) — болгарський поет і прозаїк.
Любомир Левчев | ||||
---|---|---|---|---|
Любомир Спиридонов Левчев | ||||
![]() | ||||
Ім'я при народженні | болг. Любомир Спиридонов Левчев | |||
Народився | 27 квітня 1935 Троян, Третє Болгарське царство | |||
Помер | 25 вересня 2019 (84 роки) Софія, Болгарія | |||
Поховання | Центральний цвинтар Софіїd | |||
Громадянство | ![]() | |||
Діяльність | поет, прозаїк | |||
Alma mater | Софійський університет Святого Климента Охридського | |||
Мова творів | болгарська | |||
Роки активності | 1957—2019 | |||
Жанр | лірика, роман, есей | |||
Членство | Q2695853? і Спілка болгарських письменників | |||
Партія | Болгарська комуністична партія | |||
У шлюбі з | Dora Bonevad | |||
Діти | Владимир Левчев | |||
Нагороди | ||||
| ||||
![]() | ||||
Дійсний член Європейської академії мистецтва, науки і культури (Париж, Франція). Удостоєний багатьох міжнародних нагород, зокрема золотої медалі Французької академії за поезію і почесного звання «Лицар поезії» (1985). Член-засновник Європейської академії поезії (Люксембург). Почесний доктор Єльського університету (США). Член Міжнародного літературного фонду (Москва). Батько поета Владимира Левчева і художниці Марти Левчевої. Був одружений з художницею Дорою Боневою.
Біографія
ред.Любомир Левчев народився 27 квітня 1935 року в Трояні. 1953 року закінчив гімназію в Софії й вступив на філософсько-історичний факультет Софійського університету. У 1957 році закінчив цей вищий навчальний заклад, здобувши спеціальність «Бібліографія і бібліотекознавство». У шкільні та студентські роки був секретарем комсомольських організацій. 1961 року вступив до Комуністичної партії Болгарії. З 1959 по 1963 рік працював інструктором Центрального комітету Димитровської комуністичної спілки молоді.
В 1961–1971 роках обіймав посаду редактора і головного редактора газети «Литературен фронт»[2]. З 1972 по 1975 рік був заступником голови Національної ради Вітчизняного фронту. Згодом став першим заступником голови Комітету культури. Голова Спілки болгарських письменників з 1979 по 1988 роки. Левчев належав до близького оточення Тодора Живкова — так званої мисливської партії, своєрідного неформального дорадчого штабу[3]. Був членом президії Національних зборів Республіки Болгарія, Всесвітньої ради миру та Європейської академії наук і мистецтв[4].
З 1975 по 1979 рік Левчев був першим заступником міністра культури Народної Республіки Болгарії. Голова Спілки болгарських письменників у 1979-1988 роках. Був депутатом Народних зборів Болгарії VI i VII скликань. Належав до членів Центрального комітету Болгарської комуністичної партії[5].
Любомир Левчев працював на радіо «Софія». З 1991 був власник і головний редактор міжнародного видавничого дому «Орфей», що публікує збірки поезії й видає однойменний журнал.
Любомир Левчев опублікував свою першу збірку поезій «Зорі — мої» у 1957 році. Загалом за кордоном вийшло 58 його перекладених книжок у 36 країнах. Автор трьох романів і сценаріїв фільмів «Мовчазні шляхи», «Загибель Александра Великого», «Солодке і гірке».
До сімдесятиліття поета вийшло у світ зібрання його творів у семи томах.
Твори
ред.Поезія
ред.- «Звездите са мои. Стихотворения» (1957) — «Зірки — мої»
- «Завинаги. Стихотворения» (1960) — «Назавжди»
- «Позиция. Стихотворения» (1962) — «Позиція»
- «Но преди да остарея. Стихотворения» (1964) — «Перш ніж постаріюся»
- «Пристрастия. Стихотворения» (1966) — «Пристрасті»
- «Обсерватория. Стихотворения» (1967) — «Обсерваторія»
- «Рецитал. Стихотворения» (1968) — «Сольний концерт»
- «Стрелбище. Стихотворения» (1971, 1974) — «Стрільбище»
- «Дневник за изгаряне. Стихотворения» (1973, 1975) — «Щоденник на спалення»
- «Звездопът. Поеми» (1973) — «Зірковий шлях»
- «Свобода. Стихове» (1974) — «Свобода»
- «Самосъд. Стихотворения из десет книги» (1975) — «Самосуд»
- «Изход. Стихове» (1976) — «Вихід»
- «Поздрав към огъня. Стихове» (1976, 1978) — «Вітання до вогню»
- «Откъс. Стихове» (1980) — «Уривок»
- «Заклинания. Стихотворения» (1981) — «Заклинання»
- «Лък. Стихотворения» (1983) — «Лук»
- «Самосъд'83. Стихотворения из четиринадесет книги» (1983) — «Самосуд-83. Вірші з чотирнадцяти книжок»
- «Работническа кръв. Стихотворения» (1984) — «Робітнича кров»
- «Бавен марш и други стихотворения» (1984) — «Повільний марш та інші вірші»
- «Метроном. Стихове» (1986) — «Метроном»
- «Седмата смърт. Стихове» (1989) — Сьома смерть""
- «Отвъд. Стихотворения» (1994) — «По той бік»
- «Небесен срив. Стихотворения» (1996) — «Небесне скинення»
- «Пръстен от пръст» (1999) — «Перстень з праху»
- «Селена» (2001) — «Селена»
- «Вечерен акт» (2003)[6] — «Вечірній акт»
- «Пепел от светлина» (2005) — «Попіл світла»
- «Окончания» (2006) — «Закінчення»
- «Кон със зелени крила» (2009) — «Кінь із зеленими крилами»
- «Капризната игра на времената» (2010) — «Примхлива забава часів»
- «Седемдесет и седем стихотворения» (2012) — «Сімдесят і сім віршів»
- «В невидимата кула» (2014)[7]
- «Самосън» (2017) — «Самосон»
На слова Левчева покладено пісні «Щоб я тебе прагнув» («Да те жадувам», рок-група «Сигнал») і «Після кохання» («След любов», композитор Александр Йосифов; ввійшла до альбома «Борис Гуджунов '78»).
Проза, есеї, мемуари
ред.- «Поетическото изкуство» (1986) — «Поетичне мистецтво»
- «Убий българина». Роман (1988) — «Убий болгарина»
- «Ти си следващият» — роман (2001) — «Ти наступний»
- «Размисли за орфизма» — «Роздуми про орфізм»
- «Писма от Ада. Есета». София: Стандарт, 2008, 262 с. — «Листи з Пекла»
- «Панихида за мъртвото време» (2011)[8],[9],[10] — «Панахида по мертвому часі»
Нагороди
ред.Міжнародні
ред.- Золота медаль за поезію від Французької академії, звання «Лицар поезії» (1985)
- Медаль Асоціації венесуельських письменників (1985)
- Премія імені Мате Залки (Росія, 1986);
- Премія імені Бориса Полевого (Росія, 1986);
- Велика премія від інституту імені Пушкіна[ru] та Сорбонни (1989);
- Світова премія за містичну поезію «Фернандо Рієло»[11] (1993)
- Орден «За заслуги» III ступеня (1997, Україна) — «за вагомий особистий внесок у розвиток українсько-болгарських відносин, популяризацію української літератури в Республіці Болгарія»[12]
- Орден імені Володимира Маяковського, заснований Спілкою письменників у Євразії та Спілкою письменників і перекладачів Росії[13] (2009)
- Літературно-громадська премія «Хай завжди світиш» (2009)
- Премія «Золотий вінець», (2010)[14]
- Літературна премія імені Вільяма Мередіта (США, 2013)[15]
Болгарські
ред.- Димитровська премія (1972)
- Звання народного діяча мистецтва і культури[16] (1977)
- Національна літературна премія Пеньо Пенева (1984)[17]
- Почесний докторат Університету бібліотекознавства й інформаційних технологій (2005)[18]
- З нагоди 70-ліття у 2006 році президент Георгій Пирванов нагородив Любомира Левчева орденом Орден «Стара планіна» I ступеня за «особливо великі заслуги перед Болгарією, за розвиток і популяризування болгарського мистецтва і культури»[19]
- Почесний докторат Бургаського вільного університету (протокол № 3 від 12.05.2006)[20][21]
- У 2008 році Любомир Левчев одержав національну премію імені Христо Данова за всю творчість загалом[22]
- Почесне громадянство міста Смолян (2010)[23][24]
- Національна літературна премія Івана Вазова (2013)[25]
- Медаль імені Івана Вазова від Спілки болгарських письменників (2014)[26]
- Почесне громадянство міста Софія (2015)[27][28]
Переклади українською
ред.- «Повільний марш» — Луцьк: ПВД «Твердиня», 2019. Збірка поезій. Переклав Віктор Мельник
Зовнішні зв'язки
ред.- Любомир Левчев, Вірші [Архівовано 13 листопада 2012 у Wayback Machine.]. «Пламък», № 1&2 від 2002 року
- Вірші та поеми Любомира Левчева на сайті LiterNet [Архівовано 18 січня 2013 у Wayback Machine.]
- Любомир Левчев, Вірші[недоступне посилання з листопадаа 2019]. «Европа 2001»
- Любомир Левчев, «Човекът на многото книги» (По темата «Книгите на моя живот» — Любомир Левчев). «Жената днес»
- Константин Еленков, «Поетът няма тайни от читателя» [Архівовано 13 березня 2016 у Wayback Machine.], в. «Дума», 28 юни 2005
- «Любомир Левчев: Хората се страхуват най-вече от неизвестността (Поезията е по-скоро заболяване, а не оздравяване, смята поетът на прага на 70-годишнината си)» [Архівовано 5 травня 2015 у Wayback Machine.], інтерв'ю Марії Мітевої, «Сега», 27 квітня 2005 року
- «Поетът на 75 г.», блок містить дві статті: «Істини для Любомира Левчева» (Дончо Цончев); «Для кращого коваля» (Тома Марков), а також новий вірш Левчева. «Труд», 26 квітня 2010 року
- Георгій Марков, «Писмо до Любомир Левчев — поет» [Архівовано 31 жовтня 2012 у Wayback Machine.], сайт LiterNet, 10 вересня 2006, № 9 (82)
- Виконання пісні «Щоб я тебе прагнув» [Архівовано 25 вересня 2016 у Wayback Machine.]
Примітки
ред.- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ Народни представители в Седмо народно събрание на Народна република България, ДПК «Димитър Благоев», 1977, с. 260
- ↑ «История на Народна република България: Режимът и обществото» / Ивайло Знеполски. — «Политическото развитие на България през 50-те – 80-те години на XX век». — София : «Сиела софт енд паблишинг», 2009. — С. 164. — ISBN 978-954-28-0588-5.
- ↑ Народни представители в девето народно събрание на Народна република България, Изд. Наука и изкуство, 1987, с. 285
- ↑ Протоколи на Политбюро и на ЦК на БКП. Архів оригіналу за 25 листопада 2015. Процитовано 23 листопада 2015.
- ↑ Анахіт Хачикян, Міні-репортаж із прем'єри "Вечірнього акту. «Култура», 21.03.2003 [Архівовано 04.03.2016, у Wayback Machine.]
- ↑ Марин Бодаков, «Ходене по буквите» [Архівовано 7 квітня 2014 у Wayback Machine.], в. «Култура», № 6 (2755), 14.012.2014
- ↑ «Самотата е работилницата на поета» [Архівовано 2016-03-05 у Wayback Machine.], інтерв'ю Валерія Велева. «Стандарт», 26 вересня 2011
- ↑ «Нито вълк, нито брат. Човек за човека е българин» [Архівовано 14 травня 2012 у Wayback Machine.], інтерв'ю Пенчо Ковачева. «24 часа», 19 листопада 2011
- ↑ Аглика Георгиева, "Левчев се изповядва в «Панихида на мъртвото време» [Архівовано 10 липня 2012 у Wayback Machine.]. «Новинар», 26 вересня 2011
- ↑ The Fernando Rielo World Prize for Mystical Poetry, Thirty-First Annual Award — Rules[недоступне посилання з липня 2019]
- ↑ Указ Президента України від 11 вересня 1997 року № 1003/97 «Про нагородження відзнакою Президента України — Орденом „За заслуги“». Архів оригіналу за 1 вересня 2019. Процитовано 5 жовтня 2019.
- ↑ "Левчев с орден «Маяковски» [Архівовано 16 вересня 2014 у Wayback Machine.], plovdiv-online.com, 31.07.2009
- ↑ «Струга уште еднаш ќе ја празнува поезијата», Невена Поповска, 19.08.2010 http://utrinski.com.mk/?ItemID=B95B0311D450CD46ABDE3BC8A4A75FD8 «Струга уште еднаш ќе ја празнува поезијата», Невена Поповска, 19.08.2010.
{{cite news}}
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Сайт Културни новини. Награда «Уилям Мередит» за Любомир Левчев. 26.05.2013. Архів оригіналу за 5 листопада 2013. Процитовано 26 серпня 2013.
- ↑ Указ № 800 від 23.05.1977. Обн. ДВ. бр. 43 від 03.06.1977
- ↑ "Лауреати на Националната литературна награда «Пеньо Пенев» [Архівовано 29 квітня 2013 у Wayback Machine.], сайт на Дом-музей «Пеньо Пенев» в Димитровград
- ↑ Почетни доктори на Бургаския свободен университет [Архівовано 15 липня 2014 у Wayback Machine.], сайт УніБІТ, 17.05.2005
- ↑ http://www.president.bg/news.php?id=2390&st=0 «Президентът връчи ордени на Любомир Левчев, Недялко Йорданов и Александър Морфов». Президентський сайт, 01.03.2006
- ↑ Почетни доктори на Бургаския свободен университет. Архів оригіналу за 15 липня 2014. Процитовано 12 квітня 2022.
- ↑ Веселин Максимов, Любомир Левчев — Доктор хонорис кауза на БСУ [Архівовано 6 березня 2016 у Wayback Machine.], Дарик Бургас, 05.12.2006
- ↑ Лауреати на националната награда Христо Г. Данов 2008 [Архівовано 19 листопада 2012 у Wayback Machine.], сайт міністерства культури Болгарії, 14 червня 2008 року
- ↑ «Любомир Левчев стана почетен гражданин на Смолян» [Архівовано 15 вересня 2014 у Wayback Machine.], smolyandnes.com, 21 май 2010 г.
- ↑ «Любомир Левчев — почетен гражданин на Смолян» [Архівовано 15 вересня 2014 у Wayback Machine.], в. «24 часа», 22 май 2010 г.
- ↑ Сайт "Факел". "Любомир Левчев е носителят на Вазовата награда". Архів оригіналу за 26 серпня 2013. Процитовано 26 серпня 2013.
- ↑ Рекорден брой награди раздаде СБП [Архівовано 22 грудня 2014 у Wayback Machine.], Преса Дейли.
- ↑ Решение № 243 по т. 49, обявено на 29.04.2015 [Архівовано 05.05.2015, у Wayback Machine.], сайт на Столична община
- ↑ Дневен ред на заседанието на Столичния общински съвет, проведено на 23 април 2015 г. [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.], сайт на Столична община