Люцифер Каларійський
Люцифер з Кальярі, також Люцифер Каларійський, Люцифер Каларітанський і Люкіфер Каларіський (лат. Lucifer Calaritanus); Сан-Лючиферо (італ. San Lucifero — «святий Люцифер»; ? — 370 або 371) — єпископ Кальярі на о. Сардинія (353—370/371), відомий своєю активною боротьбою проти єресі аріанства, християнський місцевошановний святий. Про нього поряд з папою Ліберієм та Осією Іспанським згадує Афанасій Великий[1].
Люцифер Каларійський | |
---|---|
![]() | |
Народився | поч. IV ст. Кальярі |
Помер | 370 Кальярі, Стародавній Рим |
Шанується | католицька церква |
У лику | місцевошанованих святих |
День пам'яті | 20 травня |
Особисте ім'я Люцифер в цьому випадку не пов'язане з Сатаною, оскільки воно було поширеним особистим ім'ям часів пізньої Римської імперії (домінат) і означало «світлоносний, сяючий».
Біографія
ред.Відвертий прихильник Нікейського символу віри, єпископ Каралісу (сучасний Кальярі) Люцифер разом зі священиком Панкратієм і дияконом Іларієм був відправлений Папою Ліберієм у 354 році як папський легат з місією до імператора Констанція II з проханням скликати Вселенський собор для подолання аріанської суперечки. На Міланському соборі, що відбувся в 355 році, він захищав Афанасія Великого і протистояв аріанам так активно, що по наученню останніх імператор Констанцій II, який симпатизував аріанам, ув'язнив Люцифера на три дні у своєму палаці. Перебуваючи в палаці, Люцифер відмовився підписати акти собору, і настільки активно сперечався з імператором, що був вигнаний разом зі своїми колегами Євсевієм, єпископом Верчеллі та Діонісієм, єпископом Мілана спочатку в Германіку в Сирії Палестинську, потім на Єлевферополь у Палестині і потім в Фіви Єгипетські. На заслання був направлений і Афанасій Олександрійський. Зі вигнання Люцифер писав імператору пристрасні листи.
Після смерті Констанція II до влади прийшов Юліан. Люцифер був звільнений у 362 році. Попри це він не примирився з колишніми аріанами. Повертаючись із фіваїдського заслання, він у 362 році в Антіохії одноосібно висвятив у єпископи старонікейця Павліна, і став одним із організаторів так званого «паулініанського розколу»[2]. Відмовившись примиритися з аріанами, що покаялися, «шалений» Люцифер перервав стосунки і з нікейцями, і занурився у своє єпископство, «задовольняючись спілкуванням з самим собою»[3] . Навколо нього утворилася невелика група однодумців. Як можна припустити за творами Амвросія Медіоланського та Августина Блаженного, Люцифер був відлучений від церкви. Ієронім Стридонський називає його послідовників «люциферіанами» — ця секта продовжувала існувати до V століття. У своєму творі «Розмова проти люциферіан» (лат. «Altercatio Luciferiani et orthodoxi» — «Суперечка між люциферіанином і православним»)[4] Ієронім зібрав все, що йому було відомо про Люцифера і його секту.
Святий Люцифер помер близько 370 року. День його пам'яті відзначається католиками 20 травня.
Вшанування
ред.Каплиця у Кальярійському соборі присвячена Святому Люциферу. У ній похована дружина короля Франції Людовіка XVIII, Марія-Жозефіна-Луїза Савойська.[5]
Бібліографія
ред.Основні твори Люцифера проти аріан:
- Epistola ad Catholicos («Послання кафоликам»; бл. 355, втрачено)
- Epistola ad Eusebium («Послання Євсевію»; 355)
- De non conveniendo cum Haereticis («Про незгоду з єретиками»; бл. 357)
- De Regibus Apostolicis («Про царства відступників»; 358)
- Ad Constantium Augustuum pro Sancto Athanasio, Libri II або De Athanasio («Августу Костянтину про святого Афанасії, 2 книги» або «Про Афанасії»; 360)
- De non parcendo in Deum delinquentibus.
- Moriundum esse pro Dei filio («Бути готовим померти за Сина Божого»; 361)
- Epistola ad Florentium Magistirum Officiorum («Послання до Флоренції, магістра оффіцій»; 361)
У своїх роботах Люцифер широко цитує Біблію і тому є корисними джерелами для Vetus Latina .
Примітки
ред.- ↑ Афанасий Великий, свт. Защитительное слово Афанасия, архиепископа александрийского, перед царем Констанцием. Архів оригіналу за 26 січня 2022. Процитовано 26 січня 2022.
- ↑ Люцифер и Павлин отвергли учение о трех ипостасях, несмотря на то, что оно уже было принято Афанасием (Карташев, с. 100)
- ↑ Карташев, с. 108
- ↑ Иероним Стридонский Разговор против люцифериан [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.]
- ↑ A Jacobite Gazetteer — Cagliari, Sardinia. Архів оригіналу за 22 березня 2022. Процитовано 26 січня 2022.
Література
ред.- Blunt JH Dictionary of Sects, Heresies, Ecclesiastical Parties, і Schools of Religious Thought .[недоступне посилання] — Rivingtons, 1874
- Cross, FL ed. The Oxford Dictionary of the Christian Church. New York: Oxford University Press, 1978.
- Englebert, Omer. The Lives of the Saints. Christopher and Anne Fremantle, trans. New York: Barnes & Noble Books, 1994. Nihil obstat, Imprimatur 1951.
- Diercks, GF ed. Luciferi Calaritani Opera quae supersunt, Turnhout: Brepols, 1978.
- Krüger G. Lucifer, Bischof von Calaris, und das Schisma der Luciferianer .[недоступне посилання] — Leipzig: Breitkopf & Härtel, 1886
- Карташев А. В. Вселенські Собори. — М.: Республіка, 1994. — ISBN 5-250-01847-5
- Католицька енциклопедія. Т. ІІ. — М: Видавництво францисканців, 2005. — ISBN 5-89208-054-4
- Філіппов І. С. Середземноморська Франція у раннє середньовіччя. Проблема розвитку феодалізму. — М: Скрипторій, 2000. — ISBN 5-94448-002-5
Посилання
ред.- Opera Omnia CSEL 1886 від Google Books [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.]
- Opera Omnia Migne 1845 від Google Books [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.]
- Opera Omnia Migne 1885 PDF text-only, readable only [Архівовано 23 лютого 2022 у Wayback Machine.]
- List of the writings of Lucifer in English [Архівовано 5 грудня 2008 у Wayback Machine.]
- Lucifer of Cagliari — Catholic Encyclopedia [Архівовано 6 жовтня 2021 у Wayback Machine.]
- LUCIFERO di Cagliari — Enciclopedia Italiana [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.]
Це незавершена стаття про християнство. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |