Вхід Господній у Єрусалим
Вхід Господній у Єрусалим — велике християнське свято в останню неділю перед Великоднем. Його виникненню послужили біблійна історія в'їзду Ісуса до Єрусалима на ослі з Віфагії. Люди встеляли Йому шлях пальмовим гіллям, тим самим вітаючи Спасителя. Донині збереглася в Єрусалимі «Пальмова вулиця» названа на честь даної події. В Україні, та в країнах де пальма не типова рослина свято має народну назву — Вербна неділя (Квітна, Цвітна, Шуткова, Баськова, Пальмова неділя, Неділя ваїй), пов'язану традицією заміни пальмових гілок на гілки верби. Це велике свято у християнському році належить до числа дванадесятих.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f5/Icon_03045_Vezd_v_Ierusalim._Seredina_XVI_v._Ukraina.jpg/200px-Icon_03045_Vezd_v_Ierusalim._Seredina_XVI_v._Ukraina.jpg)
Євангеліє
ред.В'їзд Ісуса Христа в Єрусалим описаний у всіх чотирьох Євангеліях: від Матвія в 21 розділі, від Марка в 11 розділі, від Луки в 19 главі і від Іоанна в 12 главі. У Біблії описано як народ зустрічає Ісуса Христа як царя і кидає йому під ноги пальмові листки (Мт. 21:1–11, Лк. 19:28–40, Ів. 12:13–15). У середньоморському регіоні пальми вважались знаком життя і перемоги, а в Ізраїлі символом незалежності та перемог ізраїльського царя.[1][2] Ослиця (осел) за Зах. 9:9 є символом скромності царя і його ненасильницької влади.
Євангеліст Матвій (Матей) так описує Вхід Господній до Єрусалима:
Рік | Західна | Східна |
---|---|---|
2010 | 28 березня | |
2011 | 17 квітня | |
2012 | 1 квітня | 8 квітня |
2013 | 24 березня | 28 квітня |
2014 | 13 квітня | |
2015 | 29 березня | 5 квітня |
2016 | 20 березня | 24 квітня |
2017 | 9 квітня | |
2018 | 25 березня | 1 квітня |
2019 | 14 квітня | 21 квітня |
2020 | 5 квітня | 12 квітня |
2021 | 28 березня | 25 квітня |
2022 | 10 квітня | 17 квітня |
А коли наблизились до Єрусалиму, прийшли вони у Витфагію, коло гори Оливної. Тоді послав Ісус двох учнів, сказавши до них: „Ідіть у село, що перед вами; відразу ж знайдете прив'язану ослицю й осля з нею; відв'яжіть і приведіть до мене. А як хтось скаже вам щось, ви відповісте, що Господь їх потребує, але він незабаром поверне їх назад.“ Сталось це, щоб збулося слово пророка, який говорив: „Скажіть дочці сіонській: Ось цар твій іде до тебе; лагідний і верхи на ослиці, – на осляті, синові під'яремної.“ Учні ж пішли і зробили так, як Ісус звелів їм: привели ослицю та ослятко, поклали на них одяг й Ісус сів на неї. Народ же, якого було багато, простеляв свою одіж по дорозі, а інші зрізували з дерев гілки і розкладали по дорозі. Люди, що йшли перед ним і ззаду, кликали: „Осанна Синові Давида! Благословен той, що йде в ім'я Господнє, осанна на висоті!“ І коли він увійшов у Єрусалим, заметушилося все місто, питаючи: „Хто це такий?“ Народ же казав: „Це пророк, Ісус із Назарету в Галилеї.“ Ісус увійшов у храм і вигнав усіх, що продавали й купували в храмі; перевернув столи міняйлів, а й ослони тих, що продавали голубів, і сказав їм: „Написано: Дім мій домом молитви буде зватись, – ви ж чините з нього печеру розбійників.“ І підійшли до нього в храмі сліпі та кульгаві, і він зцілив їх. Первосвященники ж та книжники, побачивши чуда, які він творив, і дітей, що кричали в храмі: „Осанна Синові Давида!“ – обурилися і мовили до нього: „Чуєш, що оці кажуть?“ А Ісус відповів їм: „Атож, хіба ви ніколи не читали: Устами немовлят та ссущих ти вчинив собі похвалу.“ І покинувши їх, вийшов з міста у Витанію і там заночував[3] |
Слово «осанна» (івр. הושיע נא, hôšî'â-nā'-) перекладається з івриту як «спаси, ми молимо». Моління про допомогу («Спаси!» — дослівний переклад івритського словосполучення הושיע נא «Ошана» або «осанна»); впевненість у допомозі (порятунок!); вигук, що виражає радість про порятунок. Осанна — це хвала, але одночасно це смиренна, коліноприклонна молитва.
Церковні обряди
ред.У цей день Церква згадує царське прославляння Ісуса Христа перед Його хресною смертю для того, щоб показати, що страждання Спасителя були добровільні.
За християнськими тлумаченнями, усі віряни, як і єрусалимський натовп, грішні у тому, що спочатку чулися захоплені вигуки: «Осанна!», а потім страшний крик до Понтія Пилата: «Розіпни його!».
Церковні служби у цей день продовжують служби Лазаревої суботи. На всеношній свята читаються пророцтва Старого Заповіту про Царя-Месію разом з євангельськими розповідями про вхід Христа до Єрусалима. На утрені благословляють (святять) гілки, що їх віряни тримають у руках під час усієї служби. Це свідчить, що вони зустрічають Господа, який невидимо гряде, і вітають Його як Переможця пекла і смерті, тримаючи в руках «знамення перемоги» — верби з запаленими свічками.
У Єрусалимі у цей день проходить особлива процесія. Тисячі християн йдуть у процесії францисканців, що прикрашена пальмовими гілками та проходять від Оливної гори через Левові ворота Єрусалима у Старе місто. Після цього паломники у церкві святої Анни традиційно отримують благословення.
Звичаї
ред.Під церкву заздалегідь навозять багато вербового гілля. Зранку на Богослужіння сходяться всі — старі й малі, — бо «гріх не піти до церкви, як святять вербу». Коли закінчується відправа і священик окропить гілля свяченою водою, то діти — одне поперед одного — стараються якнайшвидше дістати вербу і тут же проковтнути її по кілька «котиків» — «щоб горло не боліло». Звичай святити вербу дуже старий, бо вже в «Ізборнику» (1073 рік) згадується «Праздьникъ вѣрбъны». Згадує про вербу і Данило Паломник (1095–1108), що відвідав Єрусалим і там бачив «древіе много по брегу Іорданову превысоко, яко вербіе єсть й подобно». То були пальми, що нагадали нашому землякові рідне чернігівське «вербіє».
…Був колись в Україні звичай носити свячену вербу з церкви до церкви… Так, у Харкові у Вербну неділю учні разом з вихователями та вчителями урочисто несли свячену вербу від міської парафіяльної церкви Святого Дмитра до «колеґіюму». А в слободі Котельва, Охтирського повіту, народ, на чолі з духовенством, щорічно носив вербу від Троїцької церкви до Преображенської. Колись господарі, повертаючися з церкви з свяченою вербою, до хати не заходили, а відразу ж садили на городі по кілька гілок або — якщо було близько — то в полі, «щоб росла Богові на славу, а нам, людям, на вжиток»; а решту, що залишилася, несли до хати і ставили на покуті під святими образами. Якщо, ввійшовши до хати, заставали когось, що проспав заутреню, то били такого свяченою вербою, примовляючи:
Не я б'ю — верба б'є, За тиждень Великдень, Недалечке червоне яєчко! |
Молоді хлопці та дівчата билися свяченою вербою ще й коло церкви, та й дорогою, як додому йшли; а б'ючись, примовляли:
Будь великий, як верба, А здоровий, як вода, А багатий, як земля! |
В деяких регіонах Галичини примовляли так:
Шутка б'є — не я б'ю, Віднині за тиждень Буде в нас Великдень! |
або
Лоза б'є — не заб'є Віднині за тиждень Буде Великдень! |
Див. також
ред.Примітки
ред.- ↑ 1 Мк. 13,51. Архів оригіналу за 30 серпня 2012. Процитовано 13 травня 2013.
- ↑ 2 Мк. 14,4. Архів оригіналу за 9 квітня 2015. Процитовано 13 травня 2013.
- ↑ Мт. 21: 1-17. Архів оригіналу за 27 грудня 2014. Процитовано 13 квітня 2014.
Джерела
ред.- Святе Письмо Старого та Нового Завіту. Видавництво отців Василіан «Місіонер», 2005.
- Наталія Матвєєва, Андрій Голобородько. Святі і свята України. — К., 1995
- В. І. і В. В. Дригалкіни. День за днем. Календар-довідник народних і релігійних свят. — К., 2003
- Олекса Воропай. Звичаї нашого народу
- Арістова А. В. Вхід Господній в Єрусалим // Велика українська енциклопедія. URL: https://vue.gov.ua/Вхід_Господній_в_Єрусалим
Посилання
ред.- Вхід Господній в Єрусалим // Українська Релігієзнавча Енциклопедія