Сьо Тай
Сьо́ Та́й (яп. 尚泰, しょうたい; 3 серпня 1843 — 19 серпня 1901) — 25-й ван Рюкю в 1847—1872 роках, 19-й і останній ван з Другої династії Сьо, перший і останній правитель Рюкю-хана в 1872—1879 роках.
Сьо Тай | |
---|---|
яп. 尚泰王 | |
![]() | |
Народився | 3 серпня 1843 Сюрі, Окінава |
Помер | 19 серпня 1901 (58 років) Токіо, Японія |
Громадянство | ![]() |
Національність | рюкюсець |
Діяльність | політик |
Знання мов | японська |
Титул | ван Рюкю |
Посада | King of Ryukyud і член Палати перів Японіїd |
Рід | Second Shō Dynastyd |
Батько | Сьо Іку |
Мати | Gentei, Sashiki Ajiganashid |
Брати, сестри | Nakijin Chōfud і Shō Jund |
У шлюбі з | Kenshitsu, Sashiki Ajiganashid |
Діти | Shō Tend, Shō Ind, Shō Jund і Manabetaru, Princess Amurod |
Біографія
ред.Сьо Тай народився 1843 року. Він був другим сином рюкюського правителя Сьо Іку. 1847 року, через смерть свого старшого брата, 4-річний Тай був оголошений наступним ваном Рюкю. 1866 року посланець Цінського імператора Чжао Сінь привіз йому ярлик та регалії вана[1].
Тай правив у неспокійну для Рюкю епоху. Державна скарбниця була майже пуста, а рюкюські селяни потерпали від нестачі землі та неврожаїв. Берегові води країни постійно турбували імперіалістичні держави Європи та США. Японія ж вимагала негайного приєднання до себе та розриву стосунків з Китаєм[1].
1872 року японський уряд перейменував Рюкюську державу на автономний уділ Рюкю-хан, а Тая проголосив удільним ваном. Правителя також прирівняли до японської титулованої шляхти й дарували титул маркіза. 1879 року японський емісар Мацуда Мітіюкі силою змусив Тая визнати анексію Рюкю й заснування префектури Окінава. Правитель зі своїм урядом був змушений покинути столичний замок Сюрі[1].
Решту життя колишній рюкюський ван провів у своїй садибі в Токіо. Він помер 19 серпня 1901 року. Тая поховали у мавзолеї Тамадун, «Палаці монарших душ» на Окінаві[1].
Примітки
ред.Джерела та література
ред.Сьо Тай // 『日本大百科全書』 [Енциклопедія Ніппоніка]. — 第2版. — 東京: 小学館, 1994—1997. — 全26冊. (яп.)
Посилання
ред.- (яп.) Біографія Сьо Тая [Архівовано 27 квітня 2013 у Wayback Machine.]